Справа № 200/2019/20-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2020-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року справа №200/2019/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Гайдара А.В., Міронової Г. М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 р. у справі № 200/2019/20-а (головуючий І інстанції Бабаш Г.П.) за позовом ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі - відповідач, УПФУ), в якому просив: визнати протиправною та дискримінаційною бездіяльність Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, що пов`язана з не наданням у встановлений законом строк відповіді на письмове звернення ОСОБА_1 від 12.11.2019 року; визнати протиправною та дискримінаційною бездіяльність Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, що пов`язані з не наданням у встановлений Законом строк відповіді на письмове звернення ОСОБА_1 від 10.01.2020 року; зобов`язати Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області припинити дискримінаційні діяння відносно ОСОБА_1 та розглянути звернення від 12.11.2019 року і 10.01.2020 року надавши обґрунтовану та повну відповідь у встановлений законом строк, на кожне із цих звернень; стягнути з Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якості відшкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 7000 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року позовні вимоги задоволені частково, а саме суд: визнав протиправною бездіяльність Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, що пов`язана з не наданням у встановлений законом строк відповіді на письмове звернення ОСОБА_1 від 12.11.2019; визнав протиправною бездіяльність Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, що пов`язана з не наданням у встановлений законом строк відповіді на письмове звернення ОСОБА_1 від 10.01.2020; зобов`язав Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області надати ОСОБА_1 відповіді на його звернення від 12.11.2019 та 10.01.2020. В іншій частині позовних вимог відмовив.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позовних вимог про стягнення з Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якості відшкодування моральної шкоди грошової суми у розмірі 7000 грн, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду в цій частині, та прийняти нове рішення, яким просив задовольнити позовні вимоги В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачем було належно обґрунтовано факт заподіяння йому моральної шкоди протиправною бездіяльністю відповідача, причинно-наслідковий зв`язок та негативні наслідки такої шкоди, що створило психічне напруження очікуванням рішення відповідача, зазнав розчарування в діяльності відповідача, створило додаткове психічне напруження викликане дискримінацією під час розгляду заяв позивача порівняно з заявами інших громадян, та тривале ігнорування відповідачем вимог законодавства щодо невиконання рішення суду та неповідомлення про причини такого невиконання.

Відповідач у запереченнях на апеляційну скаргу пояснив, що за результатами розгляду заяв позивача йому були надані відповідні роз`яснення листами. Позивач не довів факт заподіяння йому моральної шкоди внаслідок дій чи бездіяльності відповідача.

Від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату. Суд вважає, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, явка позивача не визнавалась обов`язковою, а суд не бачить перешкод для розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

12.11.2019 позивач засобами поштового зв`язку (поштове відправлення №833) направив до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області заяву, в якій просив надати інформацію: який розмір мінімальної пенсії повинен був застосовуватись в грудні 2017 року при обчисленні надбавки за понаднормовий стаж; який стаж на момент оформлення пенсії за віком відповідно до м. 4.1 розділу XV Прикінцевих положень вважався нормальним; який стаж повинен був зарахуватись при нарахуванні пенсії як понаднормативний; який повинен був бути встановлений розмір надбавки за понаднормативний стаж роботи при нарахуванні пенсії.

13.11.2019 представником Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області отримано лист позивача від 12.11.2019.

Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області листом від 28.11.2019 №13154/34-2/03 щодо звернення позивача від 12.11.2019, повідомило, що з 26.12.2017 по 31.01.2019 позивач перебував на обліку в управлінні та отримував пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.072003 №1058-ГУ. Відповідно до матеріалів пенсійної справи позивача загальний страховий стаж враховано за період з 01.09.1968 по 30.11.2017 та складає 48 років 02 місяці 10 днів. Коефіцієнт стажу складає 0,48167. Середній заробіток для обчислення пенсії становить 12349,45грн. (3,28059 х 3764,40грн.) де: 3,28059 - індивідуальний коефіцієнт заробітку; 3764,40 грн. - показник заробітної плати, що застосовуєтеся для призначення пенсії у 2017 році. Розмір пенсії з 26.12.2017 складає 6087,98грн, де: 5948,36 грн. - основний розмір пенсії (12349,45грн. х 0,48167); : 139,62 грн. - доплата за понаднормативний стаж 13 років (48 років - 35 років) (1074,00грн. х 13%). Пенсію призначено вірно, відповідно до діючого пенсійного законодавства України.

10.01.2020 позивач засобами поштового зв`язку (поштове відправлення №327) направив до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області заяву про роз`яснення стосовно нарахування надбавки до пенсії за понаднормативний стаж та просив притягнути до дисциплінарної відповідальності осіб, які причетні до порушення вимог Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР) щодо не надання відповіді у максимальний термін 30 днів.

Вказану заяву Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області отримало 13.01.2020.

Маріупольське об`єднань управління Пенсійного фонду України Донецької області листом від 14.01.2020 №30 повідомило, що звернення щодо виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.09.2019 по справі №200/7594/19-а розглянуто Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області у відповідності до ст. 7 Закону № 393/96-ВР. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.09.2019 по справі № 200/7594/19-а надійшло до управління 26.09.2019 та вступило в законну силу 18 грудня 2019 року. Рішенням суду зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок та виплату пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу у розмірі 1,35%, з урахуванням раніше виплачених сум на підставі заяви позивача від 08.12.2017 про перехід на пенсію за Законом України №1058-ІУ від 09.03.2003. Враховуючи зазначене у управління відсутні правові підстави для добровільного виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.09.2019 по справі №200/7594/19-а. Службове розслідування стосовно з`ясування всіх умов правопорушення вчиненого працівниками Маріупольського об`єднаного управління ПФУ Донецької області не проводилось.

З матеріалів справи вбачається, що письмове звернення позивача, що складене 12.11.2019, отримане відповідачем засобами поштового зв`язку 13.11.2019. Повторне звернення позивача отримано управлінням 13.01.2020.

Доказів направлення листів з відповідями на зазначені запити на адресу позивача матеріали справи не містять.

Вважаючи протиправною та дискримінаційною бездіяльність при розгляді письмових звернень від 12.11.2019 та від 10.01.2020, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог в частині стягнення з відповідача, в якості відшкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 7000 грн, суд першої інстанції виходи з того, що доказів, які б підтверджували наявність моральної шкоди матеріали справи не містять.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно ч.1 ст.3 Закону № 393/96-ВР, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

На підставі ст.5 Закону №393/96-ВР, звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Звернення може бути усним чи письмовим. Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати.

Звернення позивача відповідають вимогам ст.5 Закону №393/96-ВР.

Відповідно до ст.7 Закону №393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Згідно ст.15 Закону №393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Статтею 18 Закону №393/96-ВР визначені права громадянина при розгляді заяви чи скарги, зокрема: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Стаття 20 Закону №393/96-ВР визначає обов`язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг, зокрема, об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Суд першої інстанції в ході розгляду справи дійшов до висновку, що відповідачем не надано доказів направлення на адресу позивача відповідних листів-відповідей на письмові звернення позивача. Відповідачем позбавлено позивача права одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги, що передбачене ст. 18 Закону № 393/96-ВР.

Враховуючи, що відповідачем не вжито заходів щодо направлення відповіді на вказану у звернені адресу позивача з питань визначених у зверненні, суд першої інстанції визнав протиправною бездіяльність при розгляді звернень та зобов`язав розглянути повторно письмові звернення від 12.11.2019 року та від 10.01.2020 року.

Апеляційна скарга відповідача на рішення суду першої інстанції в цій частині повернуто апелянту у відповідності до вимог КАС України.

Тобто, факт незаконної бездіяльності державного органу підтверджений і не підлягає доведенню.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Згідно зі ст. 24 Закону № 393/96-ВР, особи, винні у порушенні цього Закону, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України.

Згідно з положеннями частин 1 та 2 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Приписами частин 1, 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16-ц, від 04 березня 2019 року у справі № 295/443/17, від 08 травня 2019 року у справі № 233/3464/17.

Пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

При цьому, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що двічі відповіді на його звернення не були надані відповідачем, внаслідок чого йому було завдано моральні страждання, які він оцінив у 7 тис. грн.

Наявність моральної шкоди позивач мотивував тим, що неправомірні дії відповідача призвели до того, що він був змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, а отже витрачати значних зусиль та часу для його відновлення. Бездіяльність відповідача створила психічне напруження очікуванням рішення відповідача, позивач зазнав розчарування в діяльності відповідача, створило додаткове психічне напруження викликане дискримінацією під час розгляду заяв позивача порівняно з заявами інших громадян. Захист свого права вимагав від нього додаткових зусиль для організації свого часу, побуту, так як змушений прийняти участь у судовому процесі, звертатись за правовою допомогою.

Усі ці обставини призвели до виникнення у нього хвилювань та переживань, що негативно відобразилось на його психоемоційному стані. Також, відсутність відповідей на його запити залишало його не проінформованим щодо причин не виконання відповідачем рішення суду у справі № 200/7594/19-а та невиплаті внаслідок цього належних йому сум.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, у силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17

У справі, що розглядається, відповідач не довів, що його тривала протиправна бездіяльність не викликала у позивача психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, розчарування в діяльності державного органу та додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час розгляду його заяв порівняно з заявами інших громадян.

Відтак, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про те, що моральну шкоду не заподіяно.

Щодо розміру заподіяної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (за змінами та доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Наведені позивачем обставини, спричинили йому душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, тобто заподіяли їй моральну шкоду.

Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 7 000 грн., проте суд вважав, що справедливим розміром відшкодування є 2000 грн.

Проте, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд апеляційної інстанції врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвій ситуації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та вважає справедливим визначити суму компенсації у розмірі 2 000 грн.

Враховуючи зазначене, суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутній факт заподіяння моральної шкоди, але не бачить підстав для визначення її у більшому розмірі, ніж визначив 2000 грн. Тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що судове рішення суду підлягає скасуванню в цій частині внаслідок неправильного тлумачення норм законодавства з ухваленням нового про задоволення позовних вимог в цій частині.

Частиною 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 р. у справі № 200/2019/20-а - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 р. у справі № 200/2019/20-а - скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якості відшкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 7000 грн.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково.

Стягнути з Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, місцезнаходження: вул. Зелінського, буд. 27а, м. Маріуполь, Донецька область, 87548) моральну шкоду у розмірі 2 000 грн на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ).

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 р. у справі № 200/2019/20-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати підписання та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 18 серпня 2020 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.В. Гайдар

Г.М. Міронова