Справа № 154/2250/20
Суддя: Вітер І. Р.
Дата ухвалення: 2020-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року м. Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Вітера І.Р.,

при секретарі Кравчук А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора сектора реагування патрульної поліції № 3 Ковельського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області Михалевича Ярослава Васильовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Національної поліції у Волинській області, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

03 серпня 2020 року до Володимир-Волинського міського суду Волинської області, як адміністративного суду, надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора СРПП № 3 Ковельського ВП ГУНП у Волинській області Михалевича Ярослава Васильовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії БАА № 074857, в порядку ст.286 КАС України.

У позовній заяві просив:

1. поновити строки звернення до суду пропущені ним з поважних причин;

2. скасувати постанову серії БАА № 074857 від 15 липня 2020 року винесену інспектором СРПП № 3 Ковельського ВП ГУНП у Волинській області Михалевичем Ярославом Васильовичем, про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.125, ч.1 ст.126 КУпАП.

3. стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 6 127, 40 гривень, завдані неправомірними діями.

Позов обґрунтував тим, що 15 липня 2020 року був притягнутий відповідачем до адміністративної відповідальності за те, що цього дня о 17 годині 50 хвилин в м. Ковель Волинської області керував автомобілем марки «Volkswagen Golf», з реєстраційним номером Федеративної Республіки Німеччина НОМЕР_1 , без розпізнавального знаку держави, в якій його зареєстровано, а також не пред`явив поліцейському на його вимогу поліс обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За переконаннями поліцейського на місці розгляду справи на лобовому склі автомобіля позивача повинна була міститись наклейка із літерами країни реєстрації транспортного засобу, однак її не було, що є порушенням п. 29.1 Правил дорожнього руху.

Із таким рішенням відповідача позивач не згідний, вважає що не повинен був клеїти жодних наклейок, оскільки на транспортному засобі були реєстраційні номери з розпізнавальними знаками держави, в якій його було зареєстровано.

В той же час переконаний, що у зв`язку з тим, що Правил дорожнього руху не порушував, а тому не зобов`язаний був пред`являти поліцейському страховий поліс.

Крім того ствердив, що у зв`язку з незаконними діями поліцейського поніс збитки, пов`язані із витратами на правову допомогу в розмірі 6127, 40 гривень, а тому просив їх стягнути на свою користь із відповідача. Підставами стягнення зазначив ст.ст.22, 23, 1166, 1167 ЦК України.

Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 04 серпня 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити її судовий розгляд за правилами ст.286 КАС України з повідомленням учасників справи відповідно до ст.268 КАС України у відкритому судовому засіданні, яке призначено на 13 серпня 2020 року. Цією ж ухвалою з ініціативи суду залучено до справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Національної поліції у Волинській області. Також зобов`язано третю особу подати до суду завірені копії матеріалів справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст.125, ч.1 ст.126 КУпАПза постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії БАА № 074857.

13 серпня 2020 року в адресу суду надійшов відзив інспектора сектора реагування патрульної поліції № 3 Ковельського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області Михалевича Ярослава Васильовича, яким позов він заперечив, аргументації заперечень у відзиві не виклав. До відзиву долучив оптичний носій інформації із відеозаписом обставин документування правопорушення.

В судовому засіданні, яке відбулось 13 серпня 2020 року позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Омелянюк М.В. позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Позивач покликався на незаконність прийнятого відповідачем рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності. Вказував на те, що не повинен був клеїти на автомобіль жодних наліпок, оскільки його реєстраційний номер містив розпізнавальний знак держави, в якій його зареєстровано. Окремо вказав на те, що вказаний автомобіль він перемістив на митну територію України 14 липня 2020 року. А наступного дня, тобто 15 липня 2020 року слідував на ньому для митного оформлення ввезення до Волинської митниці, проте по дорозі слідування був зупинений поліцейським. Вказав, що у зв`язку з цим він не оформляв поліс обов`язкового страхування власників транспортних засобів. Вказаний документ він відразу ж оформив на автомобіль із новими реєстраційними знаками України після його розмитнення та реєстрації у сервісному центрі МВС. У підтвердження даного факту надав суду для огляду попередню митну декларацію та митну декларацію форми МД-2 із відмітками митниці про ввезення автомобіля марки «Volkswagen Golf», з реєстраційним номером Федеративної Республіки Німеччина НОМЕР_1 , на митну територію України 14 липня 2020 року та оформлення процедури його розмитнення 15 липня 2020 року.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя. Окремо вказав, що у поліцейського на місці не було підстав вимагати у позивача поліс обов`язкового страхування власників транспортних засобів, оскільки позивач Правил дорожнього руху не порушував та дорожньо-транспортної пригоди не вчиняв.

Відповідач Михалевич Я.В. в судовому засіданні позовні вимоги заперечив. Вказав, що окремо від реєстраційного номера транспортного засобу, який слідує у міжнародному сполученні, повинен бути закріплений розпізнавальний знак держави, в якій його зареєстровано. Такий знак наклеюється на вітрове та/або заднє скло автомобіля. Відсутність такого знаку є порушенням п.2.9 Правил дорожнього руху, у зв`язку з чим позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.125 КУпАП. Крім того, позивач на місці відмовився пред`явити поліс обов`язкового страхування власників транспортних засобів, якого також не було зареєстровано у базі даних. У зв`язку з чим позивача притягнуто до відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП. Вважає постанову законною. Просив відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головного управління Національної поліції у Волинській області правом участі в судовому засіданні не скористався, пояснень та витребуваних судом матеріалів провадження у справі про вчинення адміністративного правопорушення не подав.

Після оголошеної перерви у судове засідання, що відбулось 18 серпня 2020 року, сторони у справі не з`явились. Відтак, зважаючи на віднесення вказаної категорії справ до термінових, керуючись положеннями ст.ст.205, 268, 286 КАС України, суд розглянув її без участі сторін за наявними матеріалами.

З`ясувавши позиції сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні правовідносини та норми, якими вони регулюються.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 15 липня 2020 року інспектором СРПП № 3 Ковельського ВП ГУНП у Волинській області Михалевичем Я.М. винесено оскаржувану постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії БАА № 074857.

Відповідно до вказаної постанови 15 липня 2020 року о 17 годині 35 хвилин по вулиці Володимирській у місті Ковелі ОСОБА_1 керував автомобілем марки «Volkswagen Golf», на іноземній реєстрації - з реєстраційним номером НОМЕР_1 , без розпізнавального знаку держави реєстрації транспортного засобу, при перевірці не пред`явив поліс обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив п.29.1б та 2.1ґ Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ст.125 та ч.1 ст.126 КУпАП.

За вчинені правопорушення до позивача застосоване адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425, 00 грн.

Постанова була вручена позивачу особисто під підпис.

Так, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП).

Відповідно до п.1.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ від 10 жовтня 2001 року № 1306 «Про правила дорожнього руху», учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Згідно п. 29.1 ПДР України, водій механічного транспортного засобу, що прибуває до України з іншої країни, а також водій - громадянин України, який виїжджає за кордон, повинні мати: а) реєстраційні документи на транспортний засіб і посвідчення водія, що відповідають вимогам Конвенції про дорожній рух (Відень, 1968); б) реєстраційний номерний знак на транспортному засобі, літери якого відповідають латинському алфавіту, а також розпізнавальний знак держави, в якій його зареєстровано.

Оглядом в судовому засіданні відеозаписів події документування відповідачем правопорушень позивача, які були долучені до матеріалів справи обома сторонами встановлено, що дійсно 15 липня 2020 року на автомобілі марки «Volkswagen Golf», з реєстраційним номером Федеративної Республіки Німеччини НОМЕР_1 , були відсутніми будь-які наклейки, які суд міг ідентифікувати як розпізнавальний знак держави, в якій його зареєстровано. Проте також судом чітко в судовому засіданні встановлено, що на реєстраційних номерах вказаного транспортного засобу були відображення латинської літери «D», що вказує на приналежність вказаного реєстраційного номеру, а відтак і реєстрації транспортного засобудо обліків Федеративної Республіки Німеччини.

Визначення поняття «розпізнавальний знак держави, в якій його зареєстровано» відсутнє в законодавстві та нормативних актах України.

Проте ознаки та вимоги до розпізнавального знаку держави, в якій його зареєстровано, містяться у положеннях Конвенції про дорожній рух (Відень, 08 листопада 1968 року, - далі Віденська конвенція), яка була ратифікована 25 квітня 1974 року Указом Президії Верховної ради УРСР, № 2614-VIII, та у відповідності до положень ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Так, у відповідності до статті 37 Віденської конвенції, на кожному транспортному засобі, що перебуває в міжнародному русі, потрібно розташовувати ззаду, крім його реєстраційного номера, розпізнавальний знак держави, в якій його зареєстровано. Цей знак може бути розміщено або окремо від реєстраційного знака, або на реєстраційному знакові. У тому випадку, коли на реєстраційний знак нанесено розпізнавальний знак, його розміщують також і на передньому реєстраційному знакові транспортного засобу, якщо останній є обов`язковим. Складові елементи і спосіб нанесення розпізнавального знака, а також його розташування на реєстраційному знакові повинні відповідати приписам додатків 2 та 3 до цієї Конвенції.

Відповідно Додатку 3 Віденської конвенції, згаданий у статті 37 цієї Конвенції розпізнавальний знак повинен складатися з однієї-трьох заголовних букв латинської абетки.

У тих випадках, коли розпізнавальний знак нанесено на реєстраційному знакові, застосовують такі вимоги:

а) Букви мають бути не менше 0,02 м висотою з урахуванням того, що висота реєстраційного знаку складає 0,11 м.

b) і) Розпізнавальний знак держави реєстрації, доповнений, де можна застосувати, прапором чи емблемою цієї держави або емблемою регіональної організації економічної інтеграції, до якої належить дана держава, потрібно розмістити з лівого або правого краю заднього реєстраційного знака, бажано зліва або з лівого верхнього краю на реєстраційних знаках з написами у два рядки.

іі) Якщо на реєстраційному знакові, крім розпізнавального знака, розміщено також нецифровий символ та/або прапор, та/або емблему району чи місцевості, то розпізнавальний знак держави реєстрації повинен обов`язково розміщуватися з лівого краю реєстраційного знака.

c) Прапор або емблему, які доповнюють, де це можна застосувати, розпізнавальний знак держави реєстрації, потрібно розміщувати таким чином, Конвенція про дорожній рух 58 щоб не погіршити легкість зчитування розпізнавального знака, бажано, щоб вони були над ним.

d) Розпізнавальний знак держави реєстрації потрібно розміщувати таким чином, щоб його можна було легко ідентифікувати і неможливо сплутати з реєстраційним номером та щоб не погіршити легкість його зчитування. Тому, щонайменше, або колір розпізнавального знака повинен відрізнятися від кольору реєстраційного номера, або колір фону розпізнавального знака повинен відрізнятися від кольору фону реєстраційного номера, або розпізнавальний знак має бути чітко відокремлений від реєстраційного номера, бажано відповідною лінією.

e) На реєстраційних знаках мотоциклів та їхніх причепів, а також на реєстраційних знаках з написами в два рядки розміри букв розпізнавального знака, а також, де це можна застосувати, розміри зображення національного прапора чи емблеми держави реєстрації або емблеми регіональної організації економічної інтеграції, до якої належить ця держава, можуть бути відповідно змінені.

f) Положення даного пункту застосовують згідно з тими самими принципами, що й до переднього реєстраційного знака, якщо останній є обов`язковим.

За встановлених судом обставин та у відповідності до вимог Віденської конвенції про дорожній рух, суд безсумнівно прийшов до висновку, що літера «D», яка містилась на реєстраційному номерному знаку НОМЕР_1 автомобіля марки «Volkswagen Golf», є розпізнавальним знаком держави(Федеративної Республіки Німеччини), в якій його зареєстровано.

Наявність в такому випадку будь-якого іншого розпізнавального знаку держави, в якій його зареєстровано, законодавством не вимагається.

Зважаючи на вказане суд прийшов до висновку про помилковість тверджень відповідача про відсутність розпізнавального знаку держави, в якій його зареєстровано, при складенні оскаржуваної постанови від 15 липня 2020 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії БАА № 074857, а відтак і відсутність в діяннях позивача ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.125 КУпАП.

Згідно ч. 1 ст. 126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на час винесення оскаржуваної постанови становить 425 гривень.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, в тому числі у випадках: якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення; якщо особа перебуває в місці вчинення правопорушення або дорожньо-транспортної пригоди, іншої надзвичайної події.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (із змінами та доповненнями).

Відповідно до п. 1.1. Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Відповідно до п. 1.9. Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 2.1 (ґ) ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Відповідно до п. 21.1 ст. 21 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників" від 01.07.2004 року №1961-IV у редакції Закону України від 24.09.2008 p. N 586-VI) передбачено, що з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Транспортний засіб має відповідати вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону з моменту прийняття участі в дорожньому русі.

Пунктом 21.2 ст. 21 вказаного Закону передбачено, що контроль за наявністю договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється відповідними підрозділами Національної поліції при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод.

Згідно з п. 21.3 ст. 21 вказаного Закону, при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті, на їх вимогу.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про дорожній рух», водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом (п.21.4 ст. 21 Закону).

Отже, у відповідності до вказаних положень законодавства України, водій, якщо він не звільнений від обов`язкового страхування, не вправі керувати транспортним засобом без поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»); у випадку керування транспортним засобом повинен мати при собі даний поліс та пред`явити його на вимогу для перевірки поліцейському в разі існування достатніх підстав вважати, що цей водій вчинив або має намір вчинити правопорушення.

У свою чергу поліцейський має право вимагати у водія поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка») за умови якщо існує достатньо підстав вважати, що водій вчинив або має намір вчинити правопорушення.

У випадку відсутності у такого водія вказаного страхового поліса при керуванні ним транспортним засобом або не пред`явлення його для перевірки поліцейському за умови якщо існує достатньо підстав вважати, що водій вчинив або має намір вчинити правопорушення, такі діяння водія становлять склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП.

Аналогічна правова позиція викладена КАС ВС у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №545/3654/16-а.

У постанові КАС ВС від 21 листопада 2019 року у справі № 522/22180/16-а, Верховний Суд вказав, що у випадку виявлення ознак адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 126 КУпАП, складення протоколу про адміністративне правопорушення не вимагається, а постанова у справі про адмінправопорушення (за наявності відповідних підстав) виноситься безпосередньо на місці вчинення правопорушення посадовою особою органу (підрозділу) Національної поліції.

За вказаних правових позицій Верховного Суду, Інспектор поліції може перевіряти страховий поліс і штрафувати за його відсутність водіїв.

В даному випадку у інспектора СРПП № 3 Ковельського ВП ГУНП у Волинській області Михалевича Я.В. були підстави вважати, що водій ОСОБА_1 15 липня 2020 року порушував п.29.1 Правил дорожнього руху, тобто вчинив правопорушення, а в той же час сумніватись у наявності у водія ОСОБА_1 страхового поліса, оскільки перед цим він здійснив перевірку за відповідними базами даних, що підтверджено відеозаписами та поясненнями сторін, а тому у нього були усі підстави вимагати у ОСОБА_1 пред`явити йому для перевірки страховий поліс.

В судовому засіданні було встановлено також, що поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка») у позивача ОСОБА_1 на момент складення оскарженої постанови не було, а тому він його поліцейському не пред`явив. Вказаний факт підтверджено також долученими до справи відеозаписами, позивач в судовому засіданні не заперечив факту відсутності у нього страхового поліса. Отже, діяння позивача становлять склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП, а тому стягнення накладене в цій частині на позивача в розмірі 425 гривень відповідає вимогам закону.

У відповідності до вимог 36 КУпАП, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.

За таких підстав, інспектором СРПП № 3 Ковельського ВП ГУНП у Волинській області Михалевичем Я.В. 15 липня 2020 року прийнято вірне рішення розгляді справи за оскаржуваною постановою в частині накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за більш серйозне правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425 гривень.

У відповідності до ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

На підставі ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

На підставі ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно із ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень збоку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних, управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин справи вимагає від уповноваженого органу (посадової особи) насамперед повного дослідження доказів, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні (ст. 251 КУпАП), здійснити всебічну й неупереджену оцінку цих доказів (ст. 252 КУпАП), встановити наявність обставин, що пом`якшують (ст. 34 КУпАП) чи обтяжують (ст. 35 КУпАП) відповідальність, з`ясувати чи здійснюється провадження в межах строків накладення адміністративного стягнення (ст.38 КУпАП), з`ясувати чи заподіяно майнову шкоду вчиненим правопорушенням, чи є можливість передати матеріали справи на розгляд громадських організацій чи звільнити від відповідальності через малозначність правопорушення (статті 21, 22 КУпАП).

Згідно ч.2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України: з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до ч.3 ст.286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Судом встановлено відсутність в діяннях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.125 КУпАП. Проте стягнення за вчинення даного правопорушення на ОСОБА_1 не накладалось з врахуванням положень, передбачених ст.36 КУпАП.

В той же час судом встановлено, що 15 липня 2020 року водій ОСОБА_1 під час керування автомобілем марки «Volkswagen Golf», з реєстраційним номером Федеративної Республіки Німеччини НОМЕР_1 , не мав при собі полісу (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), та відповідно не пред`явив його на вимогу інспектора СРПП № 3 Ковельського ВП ГУНП у Волинській області Михалевича Я.В., а відповідач в даному випадку вірно кваліфікував діяння позивача за ч.1 ст.126 КУпАП та наклав на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 гривеньз врахуванням положень, передбачених ст.36 КУпАП.

Оскільки судом на підставі наданих доказів встановлена необґрунтованість та неправомірність оскаржуваного рішення відповідача в частині притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст.125 КУпАП, але правомірність рішення відповідача в частині притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, а саме скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення за ст.125 КУпАП, а в решті рішення, в тому числі накладене стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. - залишити без змін, бо воно відповідає санкції ч.1 ст.126 КУпАП.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь 6127, 40 гривень судових витрат, «завданої неправомірними діями», суд вважає її необґрунтованою і такою, що не відповідає вимогам закону.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, з відповідача у справі, який є службовою особою суб`єкта владних повноважень, судові витрати стягненню не підлягають.

На підставі ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно із частиною 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Суд, дослідивши докази, які підтверджують розмір понесених позивачем судових витрат, дійшов висновку про те, що на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Волинській області лише частину сплаченого ним судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Сплата позивачем судового збору за подання позову в розмірі 420 грн. 40 коп. підтверджується відповідною квитанцією, що міститься в матеріалах справи.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.

Аналіз решти документів поданих позивачем на підтвердження судових витрат свідчить ймовірно про його наміри доказати понесені витрати на правову допомогу, а не стягнення заподіяної шкоди.

При вирішенні питання про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат, пов`язаних з правничою допомогою, в сумі 5699 гривень суд виходить з приписів статей 134, 139 КАС України.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Як вбачається із наявних у справі письмових доказів, позивачем не подано до суду договору з адвокатом про надання правової допомоги, акта приймання виконаних робіт у справі у зв`язку з наданням правової допомоги, яким підтверджено обсяг виконаних адвокатом робіт.

Поданий позивачем розрахунок витрат адвоката не містить жодного посилання на його участь при розгляді даної справи, складений ще 21 грудня 2017 року, тобто більш, ніж за два роки до виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин та розгляду справи в суді. В той же час ціна послуг адвоката, яка зазначена у поданому розрахунку явно є необґрунтованою та непропорційною предмету спору. Зміст та обсяг наданих послуг явно не відповідає наданим послугам на правову допомогу у даній справі. У розрахунок включено судовий збір за подання позовної заяви, який сплатив позивач самостійно, що підтверджено квитанцією. Сплата судового збору не відноситься до витрат пов`язаних з наданням правової допомоги. Також у розрахунок включено складення адвокатом додаткових документів та участь його у 3 судових засіданнях, яких у справі не було; робота з такими документами протягом 4 годин робочого часу.

Подана позивачем квитанція до прибуткового касового ордера № 169 від 17 липня 2020 року також жодним чином не доводить того факту, що позивачем сплачено адвокату Омелянюку М.В. 5699 гривень саме за участь у даній справі, оскільки підставою для сплати даних коштів у квитанції зазначено надання юридичних послуг та послуг адвоката.

За таких обставин наявність у справі ордера адвоката Омелянюка М.В. та його безпосередня участь в одному судовому засіданні не може розглядатись судом як доказ понесених позивачем витрат на правову допомогу у зв`язку з розглядом даної справи.

Витрати позивача на отримання у справі правової допомоги ним не доведена належними і допустимими доказами, визначеними ст.139 КАС України.

При цьому судом також береться до уваги невірна інтерпретація позивача та його представника витрат на правову допомогу та ймовірної шкоди, яка йому могла бути заподіяна неправомірними діями суб`єкта владних повноважень.

У справі стороною позивача не заявлялось про заподіяння будь-якої шкоди діями відповідача. Позивач у мотивації позову та позовних вимогах покликається на ст.ст.22, 23 ЦК України, які передбачають можливість відшкодування збитків та моральної шкоди у результаті порушення цивільного права особи, а також норми ст.1166 та 1167 ЦК України, яким регулюються підстави відповідальності за заподіяну шкоду у деліктних правовідносинах.

Такі правовідносини не були предметом розгляду в даній справі, а в той же час відшкодування такої шкоди не може відбуватись за рахунок судових витрат на правову допомогу, оскільки юридично - вони є абсолютно різними інститутами права.

З урахуванням наведеного, стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Волинській області на користь ОСОБА_1 підлягає лише частина суми сплаченого ним судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 210 грн. 20 хв.

Керуючись ст.ст.2, 72, 77-78, 139, 241-246, 268, 286 КАС України, на підставі ст.ст. 8, 19, 62 Конституції України, ст.ст. 9, 10, 125, 126, 251, 252, 256, 268, 280, 284 КУпАП, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до інспектора сектора реагування патрульної поліції № 3 Ковельського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області Михалевича Ярослава Васильовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Національної поліції у Волинській області, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити частково.

Скасувати постанову від 15 липня 2020 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії БАА № 074857 в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.125 КУпАП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст.125 КУпАП - закрити. В іншій частині постанову та накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. - залишити без змін.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Волинській області (юридична адреса: 43000, м. Луцьк, вулиця Винниченка, 11, ) судові витрати у розмірі 210 (чотириста двадцять) гривень 20 копійок.

Відповідно ч.2 ст.271 КАС України, копії судових рішень у справах, визначених цією статтею, невідкладно видаються учасникам справи або надсилаються їм, якщо вони не були присутні під час його проголошення.

На рішення суду протягом десяти днів з дня отримання її копії може бути подана апеляційна скарга до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Володимир-Волинський міський суд Волинської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 5 розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення складено 18 серпня 2020 року.

Головуючий суддя: (підпис).

Згідно з оригіналом.

Суддя Володимир-Волинського міського суду І.Р. Вітер