Справа № 640/22130/18
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2020-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Федотова І.В.

За участю секретаря: Кондрат Л.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2020 року, суддя Федорчук А.Б., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про зобов`язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якому просив зобов`язати Пенсійний фонд України прийняти надану копію диплома та призначити ОСОБА_1 пенсію з 25 липня 2018 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем безпідставно не враховано до наявного страхового стажу період навчання позивача на денному відділенні Ворошиловградського промислово-економічного технікума на підставі копії диплома НОМЕР_1 . При цьому, позивач стверджував, що ним вживались заходи щодо отримання довідки про період навчання, однак розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р м. Луганськ (колишній Ворошиловград) віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 березня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві включити в підрахунок трудового стажу для призначення ОСОБА_1 пенсії період його навчання у Ворошиловградському промислово-економічному технікумі у період з 1973 року по 30 червня 1976 року. В іншій частині адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою №22, на підставі якої згідно постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2017 року №1098 "Про затвердження Порядку призначення тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату" просив видати довідку про наявний страховий стаж.

До вказаної заяви позивачем додано: копію паспорта; копію ідентифікаційного коду; копію трудової книжки, копію військового квитка.

За результатами розгляду вказаної заяви позивача Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві видало довідку про наявний страховий стаж №18 від 03 березня 2018 року, зі змісту якої вбачається, що наявний страховий стаж ОСОБА_1 становить 22 роки 3 місяці 28 днів. Дата, з якої особа має право на пенсійну виплату 25 липня 2021 року.

До вказаної довідки надано розрахунок стажу, відповідно до якого Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві до нього не включено період навчання ОСОБА_1 у Ворошиловградському промислово-економічному технікумі.

Не погоджуючись висновками відповідача щодо незарахування до загального страхового стажу періоду навчання, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1, 2 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-ІV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-ІV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Як вірно зазначено судом першої інстанції Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-ІV набрав чинності 01.01.2004 року, а тому періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу, в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01.01.2004 року.

Відповідно до ст.62 Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній Згідно з п.1 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 вказаного порядку №637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз вказаних вище норм права дозволяє прийти до висновку, що розрахунок страхового стажу, набутого до 01.01.2004 року, здійснюється на підставі записів у трудовій книжці, а у разі відсутності в трудовій книжці необхідних записів чи наявності неправильних (неточних) записів про періоди роботи - на підставі даних, наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Колегія суддів зазначає, що наявним у матеріалах справи розрахунком пенсії ОСОБА_1 підтверджується, що при розрахунку наявного страхового стажу позивача не враховано період навчання у Ворошиловградському промислово-економічному технікумі у період з 1973 року по 30 червня 1976 року.

При цьому, відомості про період та місце навчання позивача у трудовій книжці не зазначені, однак у військовому квитку НОМЕР_2 , копія якого була надана відповідачу, містяться відомості про середню спеціальну освіту у Ворошиловградському промислово-економічному технікумі на спеціалізації бухгалтерський облік.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, у відповідача була наявна інформація про період навчання позивача.

У законодавстві, що діяло раніше до 01 січня 2004 року, зокрема у Законі України "Про пенсійне забезпечення" йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).

Зміст поняття "загальний трудовий стаж" є ширшим ніж поняття "страховий стаж", оскільки до першого включаються періоди суспільно корисної діяльності, коли особа не підлягала загальнообов`язковому соціальному страхуванню.

Пунктом "д" частини 3 статті 56 Закону №1788-ХІІ передбачено, що до стажу роботи зараховується також: навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Пунктом 8 Порядку №637, встановлено, що час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, копією диплома позивача НОМЕР_1 підтверджується, що в 1973 році ОСОБА_1 вступив до Ворошиловградського промислово-економічного технікуму і в 1976 році закінчив курс по спеціальності "Бухгалтерський облік".

Таким чином, вказана копія містить всі необхідні відомості про період навчання для зарахування його до страхового стажу, а відтак, на думку суду, інші додаткові довідки про такий період непотрібні.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що позивачем вживались заходи щодо підтвердження періоду навчання шляхом звернення до Міністерства освіти і науки України та Міністерства енергетики та вугільної промисловості України.

У зв`язку з чим, листом від 05 листопада 2018 року Міністерство освіти і науки України повідомило, що вся інформація про осіб, які навчалися у вищих навчальних закладах України до 2000 року, знаходиться в архівах відповідних навчальних закладів. В описах документів, що знаходяться в архіві Міністерства освіти і науки України немає інформації щодо видачі документів про вищу освіту вищими навчальними закладами, в т.ч. Ворошиловградським промислово-економічним технікумом, яка б підтверджувала роки навчання у зазначеному закладі освіти. При цьому, до завершення збройного конфлікту не має можливості видати позивачу необхідну довідку.

Крім того, листом від 05 листопада 2018 року №05/16-9492 Міністерство енергетики та вугільної промисловості України зазначило, що Міненерговугілля не наділене правами оформлення довідок та підтвердження трудової діяльності чинних та колишніх працівників державних підприємств, установ та організацій.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №1085-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення. Згідно з Додатком №1 до вказаного розпорядження місто Луганськ знаходяться на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Статтею 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що будь-які органи їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконним, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь - який акт (рішення, документ), виданий органом та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створює правових наслідків.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що відсутність у позивача документів, внаслідок проведення антитерористичної операції, не може порушувати право позивача, гарантоване чинним законодавством.

Як свідчать матеріали справи, період навчання позивача з 1973 року по 1976 рік в Ворошиловградському промислово-економічному технікумі підтверджується копією диплому та копією військового квитка.

Тобто, всі первинні документи, які підтверджують навчання у Ворошиловградському промислово-економічному технікумі, були сформовані до 20 лютого 2014 року (початок тимчасової окупації, згідно статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України") і не можуть піддаватися сумніву та позбавляти позивача права на отримання пенсії в повному обсязі, обрахованої із заробітку, який він отримував на законних підставах, тільки з тих міркувань, що Україна тимчасово не здійснює контроль на території, де позивач набув стаж за період навчання у закладі освіти.

Щодо окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані намібійські винятки: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" від 23 лютого 2016 року ЄСПЛ констатував, що Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в даному випадку позивач не може бути позбавлений свого права, що стосується предмету позову через неможливість перевірки достовірності інформації, у зв`язку з наданням довідки закладом освіти, що знаходиться на території, непідконтрольній українській владі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що незарахування відповідачем в наявний страховий стаж позивача періоду його навчання у Ворошиловградському промислово-економічному технікумі є протиправним, а тому враховуючи, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пенсійний орган слід зобов`язати включити в підрахунок трудового стажу для призначення ОСОБА_1 пенсії період його навчання у Ворошиловградському промислово-економічному технікумі у період з 1973 року по 30 червня 1976 року.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині призначення ОСОБА_1 пенсії з 25 липня 2018 року, колегія суддів зазначає, що рішення суду в цій частині позивачем не оскаржується, а Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві в апеляційній скарзі також не наводить доводів та міркувань в частині незаконності рішення щодо відмови позивачу у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення щодо відмови у задоволенні вищезазначених позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2020 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Судя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Федотов І.В.