Справа № 540/708/20
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2020-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2020 р.м.ОдесаСправа № 540/708/20

Категорія: 106030000

Головуючий в 1 інстанції: Гомельчук С. В.

Час і місце ухвалення: м. Херсон

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук`янчук О.В.

суддів - Бітова А. І.

- Ступакової І. Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скарго ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України в якому просить стягнути з Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2016 р. по 05.06.2019 р. в сумі 453605 грн.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, недоведеність обставин справи, які суд визнав встановленими, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є помилковим, так як відповідачем протиправно не виплачено компенсацію за час затримки виплати розрахунку при звільненні.

При цьому, апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що оскільки при розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення індексація включенню не підлягає, тому виплата індексації грошового забезпечення (за рішенням суду) не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні Порядку № 100 оскільки таке твердження не ґрунтується на нормах законодавства.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.311 КАС України, враховуючи достатність доказів для її вирішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.07.2014 р. начальником Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України видано наказ № 90-ОС "По особовому складу", пунктом 2.4 якого зараховано до списків особового складу та всіх видів забезпечення по регіональному управлінню майора ОСОБА_1 , який наказом Голови Державної прикордонної служби України від 27.06.2014 року № 500-ос призначений старшим офіцером сектору по роботі з персоналом та прибув для подальшого проходження служби з Національної академії Державної прикордонної служби України м. Хмельницький, з 02.07.2014 року.

Наказом начальника Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 19.08.2016 року № 309-ос ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення по регіональному управлінню з 22.08.2016 року.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 05.06.2019 року по справі №540/405/19 позовну заяву ОСОБА_1 до Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України задоволено частково, тим самим, визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.07.2015 р. по 22.08.2016 р.; зобов`язано Азово-Чорноморського РУ ДПС України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 р. по 22.08.2016 р.

Рішення набрало законної сили 08.07.2019 року.

Вказане рішення суду виконано у повному обсязі, шляхом зарахування 19.07.2019 року на картковий рахунок позивача грошових коштів у розмірі 8755,11 грн. згідно платіжного доручення Азово-Чорноморського РУ ДПС України від 17.07.2019 року № 461, отриманого ГУ ДКСУ у Херсонській області 18.07.2019 року.

Позивач, вважаючи, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку, звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення не підлягає включенню індексація, а отже виплата індексації грошового забезпечення (у даному випадку за рішенням суду) не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні Порядку № 100.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Спірними питаннями у справі є обґрунтованість заявлених вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі положень статей 117, 118 Кодексу законів про працю України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до абз. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 № 425 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, що визначає порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, які займають посади в спеціально уповноваженому центральному органі виконавчої влади у справах охорони державного кордону (Адміністрації Державної прикордонної служби України), територіальних органах спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону (регіональних управліннях Державної прикордонної служби України), Морській охороні, яка складається із загонів морської охорони, органах охорони державного кордону (прикордонних загонах, окремих контрольно-пропускних пунктах, авіаційних частинах), розвідувальному органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону, навчальних закладах, науково-дослідних установах, підрозділах спеціального призначення та органах забезпечення Державної прикордонної служби України.

Колегія суддів зазначає, що оскільки нормами спеціального законодавства (Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України) не врегульовано питання порядку відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовцям, тому до спірних правовідносин мають бути застосовані норми загального законодавства (Кодексу законів про працю України).

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Кодексу законів про працю України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №823/1023/16, від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16.від 16.07.2020 року у справі № 400/2884/18.

За таких обставин доводи відповідача, щодо неправомірності застосування до спірних правовідносин норм КЗпП є помилковими.

Так, статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 Кодексу законів про працю України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів приходить до висновку про право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати розрахунку при звільненні на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04.04.2018 у справі №805/5111/15-а (провадження №К/9901/6929/18), непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому мають вирішуватись відповідно до Кодексу законів про працю України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 16.07.2020 року у справі № 400/2884/18.

Таким чином, у разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню.

Враховуючи, що позивачу присуджено до виплати та виплачено індексацію грошового забезпечення з затримкою у такому нарахуванні та виплаті, та того, що в подальшому позивач додатково пред`являв до відповідача вимогу про розрахунок, колегія суддів дійшла до висновку про наявність права позивача на стягнення суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, позивач у позові вказує, що стягненню на його користь підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2016 р. по 05.06.2019 р. в сумі 453605 грн.

Водночас, у відзиві на апеляційну скаргу відповідачем вказано, що позивачем невірно проведено розрахунок середньоденної заробітної плати, оскільки грошове забезпечення військовослужбовців нараховується за календарні дні, водночас будь-яких доказів на підтвердження зазначеного не надано.

Так, колегія суддів зазначає, що єдиним нормативним актом, який визначає порядок обчислення середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження, чинність якого поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності є Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Із пункту 5 вказаного Порядку № 100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом 1 пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів

Згідно з довідкою про доходи позивача від 05.07.2017 у травні 2017 року заробітна плата дорівнювала 12850, 00 грн. у червні 2014 року заробітна плата дорівнювала 12850, 00 грн., Всього за два місяці - 25700,00 грн. Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять документальної інформації щодо фактично відпрацьованих робочих днів за вказані два місяці роботи. Відповідно до листа Мінпраці та соцполітики 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» кількість робочих днів у травні та червні 2017 року 42 (травень 2017 року - 20 днів, червень 2017 року - 20 днів,). Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 642,50 грн. (25700,00 грн./40).

Кількість днів затримки за період з 22.08.2016 року (день звільнення) по 05.06.2019 року (дату ухвалення рішення про виплати індексації грошового забезпечення) складає 696 дні

Отже, розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 447180,00 (642,50 грн. х 696 днів).

Водночас, вирішуючи справу, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

В свою чергу, застосовуючи до обставин даної справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить з наступного: рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 05.06.2019 року позов ОСОБА_1 задоволено та визнано протиправною бездіяльність Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення у період з 01.07.2015 року по 22.08.2016 року. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у період з 01.07.2015 року по 22.08.2016 року; на виконання вищезазначеного рішення позивачу згідно платіжного доручення № 461 від 17.07.2019 року перераховано та виплачено індексацію грошового забезпечення у сумі 8755,11 грн.; позивач звернувся до суду з даним позовом та зазначив про право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2016 р. по 05.06.2019 р. в сумі 453605 грн. Водночас, колегія суддів зазначає, що сума індексації переховованої позивачу на виконання рішення від 05.06.2019 року становить 8755,11 грн., що майже в п`ятдесят разів менша за суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні заявленої позивачем.

За наведених обставин, враховуючи те, що сума індексації грошового забезпечення, яка є підставою для нарахування середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні складає 8755,11грн, а компенсація середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 447180,00 грн., тобто набагато більше суми своєчасно невиплаченої індексації грошового забезпечення, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а саме тієї обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду, оскільки звільнено його було 22 серпня 2016 року, а до суду щодо виплати індексації грошового забезпечення він звернувся у березні 2019 року, а з позовом щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 18.03.2020 року, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 5000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 5000 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції відповідають також правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постанові від 20.05.2020 року у справі № 816/1640/17.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України (73000, м. Херсон, вул. Віктора Гошкевича, 11а, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2016 р. по 05.06.2019 р. в сумі 5000,00 (п`ять тисяч) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 18 серпня 2020 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А.І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова