Справа № 420/7467/20
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2020-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7467/20
УХВАЛА

17 серпня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши в письмовому провадженні заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора (одинадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур), третя особа прокуратура Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення одинадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора від 10.07.2020 року щодо неуспішного проходження співбесіди та визнання таким, що неуспішно пройшов атестацію.

Ухвалою від 11 серпня 2020 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 04 вересня 2020 року о 10:00 год.

14.08.2020 року від позивача надійшла заява про забезпечення позову шляхом:

- заборони Офісу Генерального прокурора видавати наказ про звільнення ОСОБА_1 на підставі рішення Одинадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора від 10.07.2020 року про неуспішне проходження ОСОБА_1 співбесіди та визнання таким, що неуспішно пройшов атестацію;

- заборони прокуратурі Одеської області видавати наказ про звільнення ОСОБА_1 на підставі рішення Одинадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора від 10.07.2020 року про неуспішне проходження ОСОБА_1 співбесіди та визнання таким, що неуспішно пройшов атестацію.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову заявник зазначив, що 07 серпня 2020 року ним до Одеського окружного адміністративного суду подано позов до Офісу Генерального прокурора (Одинадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора) про визнання протиправним і скасування рішення вказаної Комісії від 10.07.2020 року про неуспішне проходження ним співбесіди та визнання таким, що неуспішно пройшов атестацію. На даний час процес з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора закінчено. Згідно з оскаржуваним рішенням заявника визнано таким, що неуспішно пройшов співбесіду та відповідно атестацію.

Заявник зазначив, що члени Комісії не відповідають кваліфікаційним вимогам, які встановлені п.3 Порядку роботи кадрових комісій щодо політичної нейтральності, бездоганної репутації, високої професійної та моральної репутації, суспільного авторитету, який затверджений наказом Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року №233. Таким чином, співбесіду з заявником проведено некомпетентним складом Комісії.

Також під час проведення співбесіди та прийняття оскаржуваного рішення Комісією мало місце порушення принципу юридичної визначеності щодо критеріїв оцінювання прокурора під час проведення співбесіди, який є однією із складових принципу верховенства права, у зв`язку з відсутністю будь-яких документально встановлених критеріїв оцінювання прокурора під час проведення співбесіди та прийняття рішення щодо успішного чи неуспішного проходження атестації.

Окрім того, під час проведення Комісією співбесіди було обмежено конституційні права заявника та допущено відносно нього дискримінацію, у зв`язку з тим, що за змістом Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 року №221, співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання.

Заявник зазначив, що за результатами співбесіди він відповів на усі питання комісії професійного, майнового та особистого характеру, надав правильні відповіді у частині діючого законодавства, обґрунтував свої доходи, майно своєї родини, у повному обсязі довів свою доброчесність та компетентність відповідно до займаної посади, при закінченні співбесіди не залишилось жодного питання, на яке б він не надав повної та вичерпної відповіді.

Заявник вважав, що Комісія здійснювала свою діяльність та приймала оскаржуване рішення упереджено за відсутності на те належних, наданих законом повноважень.

Таким чином, висновки та мотиви, які покладені Комісією в основу оскаржуваного рішення відносно майнового стану заявника є необгрунтованими та протиправними, оскільки були зроблені шляхом перебирання на себе виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції.

Внаслідок вказаних неправомірних дій Комісії, фактично заявник був вимушений проходити співбесіду на інших умовах, аніж ті, які визначені Порядком, та на які він розраховував, коли подавав заяву у 2019 році про намір пройти атестацію.

Також, оскаржуване рішення Комісії є необгрунтованим, незаконним та таким, що не відповідає матеріалам атестації, з огляду на те, що заявником належним чином підтверджено всі надані відповіді на питання Комісії, зокрема, щодо відповідності його витрат і майна, а також членів його сім`ї та близьких осіб, задекларованим доходам.

Тобто, оскаржуване рішення Комісії про неуспішне проходження заявником співбесіди позивач вважає є таким, що не відповідає матеріалам атестації.

Заявник зазначив, що відповідно до п.6 Розділу І «Загальні положення» Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 року №221, рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації є підставою для видання наказу Генерального прокурора, керівника регіональної (обласної) прокуратури про звільнення відповідного прокурора на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру». і.

Таким чином, оскаржуване рішення по своїй суті тягне за собою подальше порушення прав (настання більш негативних наслідків), а саме: воно є підставою для звільнення.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про прокуратуру», Генеральний прокурор призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

Згідно зі ст.11 вказаного Закону, керівник обласної прокуратури призначає на посади та звільняє з посад прокурорів обласних у встановленому цим Законом порядку.

З урахуванням наведених вище обставин, а також вказаних норм законодавства, заявник вважав, що позов підлягає забезпеченню шляхом заборони Офісу Генерального прокурора та прокуратурі Одеської області видавати накази на підставі оскаржуваного Рішення про його звільнення.

У даному випадку, на думку заявника, саме такий захід забезпечення позову є співмірним із заявленими ним позовними вимогами та є єдиним, що надасть реальну можливість захистити його порушені права та інтереси, а також цей захід упередить виникнення нових та більш тяжких порушень його прав (не допустить неправомірність його звільнення з посади).

Вказаний захід забезпечення позову підлягає застосуванню з огляду на те, що ознаки протиправності оскаржуваного рішення та порушення таким рішенням прав та інтересів заявника, за захистом яких він звернувся до суду, є очевидними.

Крім того, невжиття такого заходу може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Заявник вказав, що у разі задоволення судом його позову щодо визнання незаконним оскаржуваного рішення та його скасування, відпаде підстава для його звільнення. Однак, у разі якщо до прийняття судом такого рішення за позовом заявника, оскаржуване рішення буде реалізовано та на його підставі заявника буде звільнено, то можливість поновити його порушені права та інтереси буде втрачено. Неможливо буде поновити на посаді за цим судовим рішенням, оскільки Законом України «Про прокуратуру» не передбачено процедури поновлення прокурора на посаді на підставі скасування судом оскаржуваного рішення. Цим законом визначено лише можливість оскарження в судовому порядку наказу про звільнення (а це по суті породжує новий спір з метою поновлення прав).

Відповідно до ч.1 ст.150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю. (ч.2 ст.150 КАС України).

Згідно ч.1 ст.151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

За приписами ч.2 ст.151 КАС України, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.154 КАС України).

Інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі. Метою застосування заходів забезпечення позову є, перш за все, захист прав позивача до ухвалення рішення у справі.

За змістом ст.150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Як зазначено у пункті 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 2 від 06.03.2008 року Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Необхідною передумовою вжиття заходів забезпечення позову є існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю, а також вірогідність того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять оскаржуваного рішення, а тому дослідити зміст рішення на предмет очевидної протиправності суд не має можливості.

Таким чином, суд вважає необґрунтованим довід позивача стосовно очевидності ознак протиправності рішення, як підстави для забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, суд, з огляду на докази, надані стороною по справі для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись зокрема у тому, що спір поміж сторонами існує, існує також дійсна і реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні, спосіб забезпечення позову є співмірним обсягу позовних вимог, позивач має легітимну мету забезпечення захисту своїх прав та інтересів від неправомірних дій відповідача, а не завдати шкоди правам та інтересам відповідача.

Водночас суд зазначає, що забезпечуватись можуть лише матеріально-правові вимоги позивача. Тобто, будь-які інші вимоги, які не є предметом спору в межах конкретної справи, забезпеченню не підлягають.

Позивач в обґрунтування клопотання наголосив, що оскаржуване рішення є підставою для видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади і порушує його права на службу в органах прокуратури, а такі наслідки призведуть до неможливості відновлення порушених прав та виключають сенс звернення до суду із даним позовом.

Втім, констатація неможливості відновлення порушеного права, спричиненого реалізацією оскаржуваного рішення, не знаходить свого підтвердження, адже існує механізм поновлення на посаді внаслідок незаконного звільнення, прямо передбачений законом - скасування наказу про звільнення.

Крім того, заборони, які просить застосувати позивач, не стосуються безпосередньо предмета спору, а тому заходи забезпечення позову не є співмірними з заявленою позовною вимогою.

Таким чином, суд вважає, що невжиття заявлених заходів не може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом: заборони Офісу Генерального прокурора видавати наказ про звільнення ОСОБА_1 на підставі рішення Одинадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора від 10.07.2020 року про неуспішне проходження ОСОБА_1 співбесіди та визнання таким, що неуспішно пройшов атестацію; заборони прокуратурі Одеської області видавати наказ про звільнення ОСОБА_1 на підставі рішення Одинадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора від 10.07.2020 року про неуспішне проходження ОСОБА_1 співбесіди та визнання таким, що неуспішно пройшов атестацію, належить відмовити.

Керуючись ст. 150, 151, 154, 248, 256, 293 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) про забезпечення позову - відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом 15 днів з дня складення ухвали. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.В. Андрухів