Справа № 140/4837/20
Суддя: Ковальчук Володимир Дмитрович
Дата ухвалення: 2020-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2020 року ЛуцькСправа № 140/4837/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ковальчука В.Д.

за участю секретаря судового засідання Ткачук І.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Гаврильчак-Кметь К.А.,

представника відповідачів, третьої особи Савчук Г.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування наказів Міністерства юстиції України від 13.02.2020 №658/к "Про звільнення" та Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 14.02.2020 №2/3 "Про звільнення ОСОБА_1 ", поновлення на рівнозначній посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області - Західному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції (м. Львів) та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 13 лютого 2020 року видано наказ МЮУ № 658/к, що підписаний в.о. Державного секретаря МЮУ Кравченко Л.М., про звільнення позивача з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області 14 лютого 2020 року відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Волинській області, з припиненням державної служби. Також, згідно п. 2 оскаржуваного наказу, у разі тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 датою його звільнення вважати перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність.

14 лютого 2020 року видано наказ Головним територіальним управлінням юстиції у Волинській області № 2/3 "Про звільнення ОСОБА_1 ", згідно якого оголошено наказ МЮУ від 13.02.2020 року № 658/5 про звільнення його з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області.

Зазначені накази про звільнення з посади позивач вважає протиправними, оскільки при реорганізації державного органу йому не було запропоновано всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 01.04.2020 відкрито провадження в даній справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 27 липня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 14:30 12 серпня 2020 року, розгляд справи відкладено на 11:00 17 серпня 2020 року.

У відзиві від 21.04.2020 відповідач - Головне територіальне управління юстиції у Волинській області позову не визнає, вказує на те, що позивача було звільнено відповідно до пункту 11 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією державного органу. Частина третя цієї статті передбачає можливість суб`єкта призначення або керівника державної служби пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності) у разі звільнення державного службовця відповідно до підпункту 11 частини першої цієї статті. Однак, норми Закону № 889-VIII не зобов`язують суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю переведення на іншу посаду, надаючи йому дискреційні повноваження у такому випадку, тобто певний ступінь свободи при прийнятті рішення. У зв`язку з викладеним просить у задоволенні позову відмовити.

У відзиві від 24.04.2020 відповідач - Міністерство юстиції України, просить відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що при звільненні позивача була дотримано процедуру звільнення, а у період з 17.10.2019 по 14.02.2020 позивач, виконуючи обов`язки голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Волинській області, фактично визнав процес ліквідації та брав участь у його реалізації. Відтак, викладені у позовній заяві твердження стосовно реорганізації територіального управління юстиції у формі перетворення є помилковими та необґрунтованими.

У поясненні від 10.06.2020 третя особа позову не визнає та вказує, що позивач не вправі вимагати поновлення його на посаді у новоствореній юридичній особі публічного права, оскільки він не був переведений туди в установленому порядку, а посилання позивача на норми КЗпП України стосовно неможливості звільнення працівника у зв`язку з ліквідацією без переведення на іншу роботу ( якщо є така можливість) не можуть бути застосовані до спірних правовідносин та суперечать Закону №889-УІІІ.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Представник відповідачів та третьої особи позов не визнала з підстав, викладених у відзивах та пояснені, просила в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши вступне слово сторін, дослідивши письмові докази у справі, судом встановлені наступні обставини.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" (далі - Постанова № 870) територіальні органи Міністерства юстиції, зокрема, і Головне територіальне управління юстиції у Волинській області, ліквідовані як юридичні особи публічного права.

Попередженням від 25.10.2019 в.о. Державного секретаря Мін`юсту позивача попереджено про припинення державної служби на підставі пункту 11 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Волинській області та звільнення з займаної посади не раніше двох місяців з дня попередження.

З вищевказаним попередженням позивач ознайомився особисто під підпис 28.10.2019.

Наказом Міністерства юстиції України від 13.02.2020 № 658/к "Про звільнення" позивача звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області відповідно до пункту 11 частини першої статті 87 Закону України від 10.12.2015 № 889- VIII "Про державну службу" (далі - Закон № 889-VIII) у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Волинській області, з припиненням державної служби.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 14.02.2020 № 2/3 "Про звільнення ОСОБА_1 " наказ Мін`юсту приведений в дію шляхом його оголошення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Положеннями статті 43 Конституції України визначено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях регулює Закону України "Про державну службу" №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону №889-VIII, державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з ч.2 ст.5 Закону №889-VIII, відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (ч.3 ст. 5).

Як встановлено судом позивача звільнено на підставі пункту 11 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Волинській області.

Відповідно до частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу"

підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу.

Позивач в судовому засіданні заявляє, що відбулася реорганізація державного органу, відповідач стверджує, що відбулася ліквідація державного органу.

З даного питання суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до ст. 59 ГК України припинення суб`єкта господарювання здійснюється відповідно до закону.

Механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - органи виконавчої влади) та їх територіальних органів визначений Порядком здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 р. N 1074 (надалі - Порядок), який є чинним на момент прийняття КМУ постанови № 870 від 09 жовтня 2019 року.

Згідно даного Порядку, пропозиція щодо утворення, реорганізації або ліквідації органу виконавчої влади вноситься Прем`єр-міністрові України членом Кабінету Міністрів України з урахуванням пріоритетів діяльності Кабінету Міністрів України, необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання їх повноважень та повинна містити:

у разі утворення органу виконавчої влади - обґрунтування щодо основних завдань та функцій такого органу, відповідні фінансово-економічні розрахунки з визначенням джерел покриття витрат, пов`язаних з його функціонуванням;

у разі реорганізації органу виконавчої влади - обґрунтування щодо неможливості або недоцільності виконання відповідних завдань та функцій таким органом, визначення шляху реорганізації (злиття, приєднання, поділ, перетворення), а також відповідні фінансово-економічні розрахунки;

у разі ліквідації органу виконавчої влади - обґрунтування щодо доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такого органу або передачі їх іншим органам виконавчої влади.

Орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади.

Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Порядком передбачено, що права та обов`язки органів виконавчої влади переходять:

у разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття;

у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади;

у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу;

у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади;

у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом.

Зі змісту вищевказаних положень вбачається, що законодавець чітко розмежував два окремих види припинення органів виконавчої влади:

реорганізацію, яка може бути здійснення у формі злиття, приєднання, поділу, перетворення;

повністю ліквідація органу виконавчої влади.

Проаналізувавши вищевказані норми щодо припинення органів виконавчої влади можна прийти до висновку, що ліквідація органу виконавчої влади можлива у разі відмови держави від виконання завдань та функцій такого органу в цілому, а не лише їх окремих територіальних органів.

В даному випадку, Міністерство Юстиції України не ліквідоване, тобто держава надалі потребує виконання даним державним органом та її структурними підрозділами виконання завдань та функцій покладених на них. Також, слід відмітити, що сам розпорядчий акт - постанова Кабінету міністрів України "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" N0870 від 09.10.2019 року не містить жодного обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій територіальних управлінь юстиції.

Крім того, як територіальні управління юстиції, так і міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції діяли і діють на підставі одного й того ж наказу, який визначає коло їх функцій, завдань та повноважень - наказу МЮУ № 1707/5 від 23.06.2011 року, тобто фактично держава не відмовилась від функцій та завдань територіальних управлінь юстиції, а лише передала їх до перетворених міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" (далі - Постанова № 870) територіальні органи Міністерства юстиції, зокрема, і Головне територіальне управління юстиції у Волинській області, ліквідовані як юридичні особи публічного права.

Згідно з пунктом 3 зазначеної постанови, міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1: Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) - Головного територіального управління юстиції у Волинській області, Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Отже відповідно до зазначеного пункту правонаступником усіх прав та обов`язків Головного територіального управління юстиції у Волинській області є Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів).

Зі змісту статті 87 Закону № 889-VIII вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання за ініціативою суб`єкта призначення трудового договору з працівником, як при: ліквідації державного органу; скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Суд вважає за доцільне застосувати правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 800/538/17. Зокрема, судом вказано, що поняття ліквідація, реорганізація, скорочення чисельності або штату працівників, в контексті змін структури стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

За таких обставин підставою для розірвання трудового договору з працівником у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією підприємства, установи, організації за пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України може бути ліквідація чи реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України виключно з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог частини другої статті 40, статей 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Таким чином судом встановлено, у відповідності до наказу Міністерства юстиції України від 16.10.2019 №3173/5 відбулася лише зміна внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. Як визнала в судовому засіданні представник відповідача більшість працівників Головного територіального управління юстиції у Волинській області була переведена в Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Позивач стверджує, що його звільнення мало б відбуватися відповідно до положень Кодексу законів про працю України, йому мали б запропонувати всі наявні вакантні посади в Західному міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів), які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Відповідач заявляє, що норми Закону № 889-VIII не зобов`язують суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю переведення на іншу посаду, надаючи йому дискреційні повноваження у такому випадку, тобто певний ступінь свободи при прийнятті рішення.

Суд вважає, що при звільненні ОСОБА_1 з займаної посади йому мали б запропонувати всі наявні вакантні посади в Західному міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів), врахувати його переважне право на залишення на роботі з огляду на таке.

Згідно з частиною 3 статті 87 Закону № 889-VIII, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Однак зазначені зміни в Закон № 889-VIII внесені 14.01.2020, а набрали чинності лише з 13.02.2020.

До 13.02.2020 при скороченні державних службовців застосовувався порядок передбачений Кодексом законів про працю України.

Стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію, яка є Основним Законом держави (Преамбула Конституції України).

Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України).

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Враховуючи, що процедуру звільнення ОСОБА_1 розпочато 25.10.2019, з попередженням про звільнення він обув ознайомлений 28.10.2019, а абзац 1 частини 3 статті 87 Закону № 889-VIII набрав чинності тільки з 13.02.2020, тому застосування нового Закону на правовідносини, що виникли до його прийняття та погіршують становище позивача є порушенням конституційного принципу, закріпленого в статті 58 Конституції. При звільненні ОСОБА_1 з посади слід дотримуватися процедури, що була закріплена в Кодексі законів про працю України.

Так, відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини першої та другої статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Положеннями частини третьої статті 49-2 КЗпП України встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відтак, суд погоджується з заявою позивача щодо обов`язку роботодавця повідомити працівника про наступне вивільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці не пізніше ніж за два місяці та одночасно запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, а також довести до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Разом з тим, пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначається, що "Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. "

Відповідачі в судовому засіданні не довели, що відбулася ліквідація державного органу, що мало місце скорочення чисельності, чи штату працівників, а посилання відповідача на те, що відбулася ліквідація державного органу суд до уваги не бере, оскільки реорганізація структурного підрозділу державного органу не може свідчити про його ліквідацію.

Частиною другою ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України суб`єкт владних повноважень, приймаючи рішення, повинен дотримуватися обов`язку діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів особи і цілями, на прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При вирішенні спору судом накази про звільнення з посади ОСОБА_1 перевірялися на відповідність вимогам частини 3 статті 2 КАС України.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідачів і у справах про поновлення на публічній службі.

Суд вважає, що відповідачі не довели правомірності звільнення з посади ОСОБА_1 .

Приймаючи рішення у даній справі, суд виходить із повноважень, визначених суду частиною 2 статті 245 КАС України, про те, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про скасування індивідуального акта чи окремих його положень, попередньо визнавши його протиправним.

Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку, що позивача було незаконно звільнено з займаної посади, позов слід задовольнити повністю шляхом визнання протиправними та скасування наказу Міністерства юстиції України від 13.02.2020 №658/к "Про звільнення ОСОБА_1 ", визнання протиправним і скасування наказу Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 14.02.2020 №2/3 "Про звільнення ОСОБА_1 ", поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області з 14 лютого 2020 року та стягнення з Головного територіального управління юстиції у Волинській області в користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15 лютого 2020 року

Згідно із статтею 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За таких обставин суд приходить до висновку про стягнення на користь позивача з Головного територіального управління юстиції у Волинській області середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 136696,36 грн.

Розрахунок судом проведено на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно довідки Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 27.04.2020 №534 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1443,64 грн. Час вимушеного прогулу становить 124 робочих днів (з 15 лютого по 14 серпня включно). Тому середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 22979,58 грн. (1443,64 х 124 = 179011,36 грн.). З врахуванням заробітку отриманого ОСОБА_1 в Управлінні екології та природних ресурсів Волинської обласної державної адміністрації в червні-липні 2020 року в сумі 42315 грн., стягненню з Головного територіального управління юстиції у Волинській області на користь ОСОБА_1 підлягає середня заробітна плата за час вимушеного прогулу в сумі 136696,36 грн.

Відповідно до пунктів 2 і 3 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць у сумі 28872,80 грн. виконуються негайно.

Враховуючи, що ОСОБА_1 на посаду в Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) не був переведений, підстав для задоволення позовної вимоги про поновлення його на рівнозначній посаді в Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Львів) суд не знаходить

Керуючись статтями 9, 243-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства юстиції України від 13.02.2020 №658/к "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Визнати протиправним і скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 14.02.2020 №2/3 "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області з 14 лютого 2020 року.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Волинській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 136696,36 грн.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 28872,80 грн. підлягає до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 20 серпня 2020 року.

Головуючий суддя В.Д. Ковальчук