Справа № 460/2857/20
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2020-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/2857/20 пров. № А/857/7963/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Онишкевича Т.В.,

секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Дорошкевич Віри Леонідівни на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Нор У.М.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Рівне 22 травня 2020 року, повне судове рішення складено 22 травня 2020 року у справі №460/2857/20 за позовом ОСОБА_2 до Приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

14.04.2020 ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни , просив визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 02.04.2020 № 61690971.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має право здійснювати дії, пов`язані з відкриттям виконавчого провадження, у територіальних межах м.Києва, що можливо у випадку, якщо місце проживання або місцезнаходження боржника зареєстроване у м. Києві або ж майно боржника знаходиться у м. Києві. Суд першої інстанції зазначив, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю. Судом першої інстанції враховано, що при відкритті виконавчого провадження на виконавця покладено обов`язок перевірити чи такий виконавчий документ пред`явлено до виконання за належним місцем виконання. Суд першої інстанції зазначив, що відповідачем такі обставини не були перевірені та враховані під час винесення оскаржуваної постанови, що свідчить про прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження з порушенням норм чинного законодавства. Суд першої інстанції дійшов висновку, що місце реєстрації боржника не відноситься до виконавчого округу, на території якого приватний виконавець Дорошкевич В.Л. здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України, а постанову про відкриття виконавчого провадження прийнято до виконання відповідачем не за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Дорошкевич Віра Леонідівна подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що виконавчим документом встановлено, що місце проживання позивача (боржника) АДРЕСА_1 , тобто знаходиться в межах виконавчого округу м.Києва. Скаржник вказує, що стягувач наділений правом вибору місця виконання рішення. Зазначає, що чинною редакцією Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено проведення виконавчих дій, спрямованих на перевірку будь-якої інформації, стосовно боржника до відкриття виконавчого провадження. Вказує, що не було правових підстав для повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з пред`явленням не за місцем виконання. Зазначає, що на час відкриття виконавчого провадження ані стягувач, ані нотаріус не надає приватному виконавцю копію паспорта боржника, у якому вказані дані щодо місця реєстрації боржника. Скаржника звертає увагу, що перевірка інформації про наявність в боржника нерухомого майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція приватного виконавця, здійснюється приватним виконавцем тільки після відкриття виконавчого провадження.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, в порядку встановленому статтею 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), що відповідно до частини 3 статті 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. від 02.04.2020 відкрито виконавче провадження ВП № 61690971 з виконання виконавчого напису №4724, виданого 30.03.2020 приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимир Вікторович, про стягнення з боржника, яким є ОСОБА_2 , на користь ТОВ «АЛЕКСКРЕДИТ» заборгованості в розмірі 16422,00 грн (а.с.7).

У вказаній постанові від 02.04.2020 у ВП №61690971 зазначено адресу боржника: АДРЕСА_1 .

Вважаючи, постанову про відкриття виконавчого провадження від 02.04.2020 №61690971 прийнято до виконання не за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, а тому така є протиправною та підлягає скасуванню, ОСОБА_2 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 1404-VIII).

Пунктом 3 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 4 Закону № 1404-VIII у виконавчому документі зазначаються повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи.

Примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 Закону №1404-VIII, крім випадків, передбачених частиною 2 статті 5 Закону №1404-VIII, здійснює приватний виконавець, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з частино 2 статті 24 Закону №1404-VIII приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Статтею 26 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 2 червня 2016 року № 1403-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1403-VIII).

Згідно зі статтею 1 Закону № 1403-VIII примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 23 Закону № 1403-VIII у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Частинами 1, 2 статті 25 Закону № 1403-VIII встановлено, що виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя. Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Відповідно до пункту 10 частини 4 статті 4 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Аналогічне положення закріплено пунктом 10 розділом ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5).

Пунктом 1 розділом ІІ Інструкції № 512/5 встановлено, що виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Згідно з пунктом 3 розділу ІІІ Інструкції №512/5 заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа. У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо).

У разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження (пункт 5 Інструкції № 512/5).

Таким чином, приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, в іншому випадку - виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу. У свою чергу, місце виконання визначається, виходячи із місця проживання/перебування боржника або з місцезнаходження майна боржника.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , починаючи з 09.02.2011, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , яка знаходиться поза межами виконавчого округу, на території якого здійснює діяльність приватний виконавець Дорошкевич В.Л. Вказане підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 12.02.2019 №10306.

Згідно з Договором надання кредиту від 22.02.2019 №1977568, адреса позивача вказана за місцем реєстрації, а саме: АДРЕСА_3 , жодних інших адрес, в тому числі АДРЕСА_1 , не зазначено.

У виконавчому написі нотаріуса №4724 від 30.03.2020, який підлягав примусовому виконанню, зазначено наступне місце проживання позивача (боржника): АДРЕСА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Так, згідно із частиною першою та другою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

За приписами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист; документ, до якого вносяться відомості про місце перебування, - довідка про звернення за захистом в Україні.

Належні та допустимі докази зареєстрованого місця проживання/перебування позивача, як у період укладення кредитного договору, видачі виконавчого напису нотаріусом, відкриття виконавчого провадження відповідачем, так і на час розгляду справи у суді за адресою: АДРЕСА_1 , у матеріалах справи відсутні, так само як і докази наявності коштів на банківських рахунках, що відкриті у банку, який знаходиться у місті Києві.

Наявність будь-якого майна у позивача (боржника) у м. Києві (в межах виконавчого округу відповідача) ні судом першої, ні судом апеляційної інстанцій не встановлена.

Згідно з інформаційною довідкою з Єдиного реєстру приватних виконавців України, виконавчим округом приватного нотаріуса Дорошкевич Віри Леонідівни є місто Київ.

В свою чергу, Закон №1404-VIII не пов`язує можливість відкриття виконавчого провадження із інформацією, викладеною у заяві про відкриття виконавчого провадження, зокрема, щодо адреси проживання боржника. У разі пред`явлення виконавчого документа не за місцем реєстрації, вказаної у виконавчому документі, стягувачем до заяви мали бути приєднані підтверджуючі документи, що дають змогу достовірно встановити, що боржник проживає/перебуває за адресою, зазначеною стягувачем у заяві.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Особливість розподілу тягаря доказування в адміністративних справах не дозволяє трактувати «сумніви» інакше, як неспроможність податкового органу переконливо довести обґрунтованість та правомірність власних дій у спірних відносинах, тобто невиконання ним свого процесуального обов`язку. Натомість нездатність державного органу довести обґрунтованість та законність власних дій має стати підставою для надання захисту платнику податків, вина якого не була переконливо доведена перед судом, але аж ніяк не для відмови в такому захисті. Будь-який інший висновок фактично спотворює всю систему завдань адміністративного судочинства та підриває конституційні засади України.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, надаючи правову оцінку аргументам сторін, приходить до висновку, що відповідач порушив правила територіальної діяльності приватних виконавців, оскільки, знаючи місце проживання позивача (боржника), що не належить до його виконавчого округу, прийняв виконавчий документ з іншого виконавчого округу, обравши на власний розсуд адресу проживання позивача, яка не підтверджена документально, не володіючи достовірною інформацією про фактичне проживання боржника за вказаною адресою у м. Києві.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 квітня 2020 року (справа №580/3311/19), від 08.04.2020 (справа №804/6996/17).

Крім того, частиною 5 статті 18 Закону №1404-VIIІ передбачено, що під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних.

Отже, оскільки виконавчий документ приймався відповідачем до виконання не за місцем проживання боржника чи знаходження його майна, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у приватного виконавця Дорошкевич Віри Леонідівни були відсутні підстави для відкриття виконавчого провадження.

Згідно з статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, надаючи правову оцінку аргументам сторін, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.04.2020 №61690971, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 289, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Дорошкевич Віри Леонідівни залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 року у справі №460/2857/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
Т. В. Онишкевич