Справа № 280/589/20
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2020-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 липня 2020 року м. Дніпросправа № 280/589/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Бишевської Н.А. (доповідач),

суддів: Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року

у справі №280/589/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

27 січня 2020 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії за період з червня 2014 року по 30.11.2019 та зобов`язати останнього виплатити їй пенсію з моменту її припинення, тобто з червня 2014 року по 30.11.2019 з виплатою виниклої заборгованості з виплати пенсії з 01.06.2014.

Позов обґрунтовано протиправною бездіяльністю Пенсійного органу, що полягала у припиненні виплати пенсії за відсутності законодавчо визначених підстав.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року позов задоволений частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, яка полягає у невиплаті позивачці пенсії за період з 27.10.2016 по 30.11.2019. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 27.10.2016 по 30.11.2019. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду у частині відмовлених позовних вимог, позивачка подала апеляційну скаргу, в обґрунтування якої зазначила про помилковість застосування судом до спірних правовідносин положень частини 1 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», замість частини 2 цієї ж статті, яка має більш сприятливі наслідки для пенсіонерів, враховуючи, що судом першої інстанції було встановлено, що не виплата пенсії позивача відбулась саме з вини Пенсійного органу. З підстав викладеного вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом зобов`язання відповідача здійснити виплату пенсії саме з червня 2014 року, а не з 27.10.2016 року, як помилково вказав суд першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 є громадянинкою України та перебуває на обліку у відповідача як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території України.

Не є спірним, що з червня 2014 року виплата пенсії позивачці була припинена.

У жовтні 2019 року позивачка звернулася до Пенсійного органу із відповідною заявою, в якій також просила поновити виплату пенсії.

На вказане звернення відповідачем надана відповідь від 26.12.2019 року, зі змісту якої слідує, що фактично Пенсійний орган не заперечує право на отримання позивачем пенсії та з 01.12.2019 року поновив її виплату. При цьому вказав, що нарахував соціальну виплату з 27.10.2016 року (у межах трирічного строку звернення із заявою про поновлення пенсії).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача виплатити позивачу пенсію з моменту її припинення та до 26.10.2016 року, суд вказав, що відновлення порушених прав підлягає в межах трирічного строку з моменту звернення до Пенсійного органу із відповідною заявою.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком та з цього приводу зазначає, що відповідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у старості, гарантоване громадянам України (ч. 1 ст. 46 Конституції України).

Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (у редакції протоколів № 11 та № 14 (04 листопада 1950 року)) визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Європейська соціальна хартія (переглянута 03 травня 1996 року), яка набрала чинності для України 01 лютого 2007 року, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

У передмові до документу Організація Об`єднаних Націй E/CN.4/1998/53/Add.2 (1998) «Керівні принципи з питання переміщення осіб всередині країни» визначено, що внутрішньо переміщеними особами вважаються особи або групи осіб, яких змусили покинути свої будинки або звичні місця проживання, зокрема в результаті або щоб уникнути негативних наслідків збройного конфлікту, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини, надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру, і які не перетинали міжнародно визнаних державних кордонів.

Згідно ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII(далі - Закон №1706-VII), внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Суд зазначає, що це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:

- перебуває на території України на законних підставах;

- має право на постійне проживання в Україні;

- була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції (ст. 2 Закону №1706-VII)

На підставі ч.ч. 2, 3 ст.7 Закону № 1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Виключно законами України визначаються у тому числі: основи загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст. 92 Конституції України).

Суд зауважує, що пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Спеціальним законом, яким врегульовано правовідносини щодо пенсійного забезпечення громадян, строки та порядок перерахунку пенсій є Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Необхідними умовами застосування наведеної норми адміністративними судами є: 1) факт нарахування сум пенсій за минулий час, що підтверджується відповідними доказами; 2) доведеність вини пенсійного органу - наявність протиправних дій або протиправної бездіяльності, наслідками яких є невиплата сум пенсій.

У межах спірних правовідносин, відповідач право позивачки на отримання пенсії не заперечував, однак припинив її виплату через інформацію, отриману від органів державної влади. Водночас, як свідчать письмові пояснення відповідача та надані на їх підтвердження докази, припинення виплати пенсії позивачки, не супроводжувалося припиненням її нарахування.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону № 1058-IV, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача виплатити позивачу пенсію з моменту її припинення та до 26.10.2016 року суд керувався саме положеннями ч. 1 ст. 46 Закону № 1058-IV.

На переконання колегія суддів, застосовуючи вказану норму суд першої інстанції припустився порушень норм матеріального права, оскільки не звернув увагу на ту обставину, що її застосування має місце тоді, коли право позивача на отримання спірних сум пенсій відповідачем визнано не було.

Суд також враховує, що наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від пенсіонера на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, які припинені Пенсійним фондом без законних на те підстав.

Суд відмічає, що неможливість звернення до Пенсійного органу із заявою про поновлення пенсії одразу після її припинення не повинно розглядатися у взаємозв`язку з тими обставинами, з якими відповідач пов`язує факт відновлення порушених прав позивача, враховуючи статут внутрішньо переміщеної особи та подій, які відбуваються на території, де мешкала позивачка.

Крім того, у відповідності до вимог статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано у рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства». Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов`язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини». У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» Суд зазначив, що, з`ясовуючи, чи існує позитивне зобов`язання стосовно людини, «належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини».

У рішенні від 26 червня 2016 по справі «Суханов та Ільченко проти України» (CASEOFSUKHANOVANDILCHENKOv. UKRAINE) заяви № 68385/10 та 71378/10 в § 53 Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі FormerKingofGreeceandOthersv. Greece, заява № 25701/94, п.п. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-ХІІ).

З підстав викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що позбавивши позивачку права на отримання пенсії відповідач фактично втрутився у її права мирно володіти своїм «майном», чим допустив протиправну бездіяльність саме з моменту припинення нарахувань соціальних виплат, тобто з червня 2014 року, у зв`язку з чим, рішення суду у цій частині та у частині дати, з якої підлягає відновлення порушеного права позивачки підлягає зміні.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції надано невірну оцінку встановленим по справі обставинам, що призвело до невірного вирішення справи по суті спору, та у відповідності до вимог ст. 317 КАС України є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року у справі №280/589/20 змінити шляхом визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо невиплаті ОСОБА_1 пенсії за період з червня 2014 року по 30.11.2019 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з червня 2014 року по 30.11.2019 року.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України..

Головуючий - суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк

суддя Я.В. Семененко