Справа № 200/13935/19-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2020 року справа №200/13935/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Казначеєва Е.Г., Міронової Г.М., за участю секретаря судового засідання Ашумова Т.Е., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Сарбаша О.О., представника відповідача Сєрової Н.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року у справі № 200/13935/19-а (головуючий суддя І інстанції Молочна І.С.), складене у повному обсязі 30 квітня 2020 року у м. Слов`янськ Донецької області, за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Донецької області про визнання протиправним та скасування наказу № 692-к від 16 серпня 2019 року, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

03 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Прокуратури Донецької області про:

- визнання протиправним та скасування наказу в.о. прокурора Донецької області №692-к від 16 серпня 2019 року про звільнення прокурора Маріупольської місцевої прокуратури №1 Донецької області ОСОБА_1 з посади в органах прокуратури за дії, що порочать звання прокурора, та одноразове грубе порушення правил прокурорської етики (пункти 5, 6 частини 1 статті 43 Закону України «Про прокуратуру»);

- поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Маріупольської місцевої прокуратури №1 Донецької області;

- стягнення з Прокуратури Донецької області на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 16 серпня 2019 року по дату прийняття рішення судом про поновлення на роботі;

- стягнення з Прокуратури Донецької області на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) витрат на професійну правничу допомогу у орієнтовній сумі 10000 гривень (а.с. 4-12 т.1).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 240-243 т.1)

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів (далі КДКП) від 02 липня 2019 року №213дп-19 його притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення у виді звільнення з органів прокуратури. Вказане рішення слугувало підставою прийняття спірного наказу відповідача від 16 серпня 2019 року №692-к про звільнення позивача з органів прокуратури.

Позивач вважає наказ про його звільнення незаконним та таким, що прийнятий з грубим порушенням вимог Закону України «Про прокуратуру» , залишеним поза увагою його пояснення.

Вважає, що судом першої інстанції не надано аналізу показанням свідків в матеріалах службового розслідування та що відносно нього не було подано заяву до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення.

Вважає, що у Законі України «Про прокуратуру» відсутня така підстава для звільнення, як рішення КДКП.

Позивач вказує, що з урахуванням обставин оскарження ним рішення КДКП від 02 липня 2019 року №213дп-19 до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду його повноваження як прокурора можуть бути припинені лише із дня, наступного за днем набуття статусу остаточного рішення Верховного Суду про відмову в задоволенні його позовних вимог щодо правомірності рішення КДКП.

Однак, відповідач при прийнятті спірного наказу, на думку апелянта, таких строків не дотримався та протиправно звільнив позивача.

Таким чином, вважає, що у зв`язку з протиправністю спірного наказу про його звільнення з органів прокуратури він підлягає поновленню на займаній посаді із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 8-12 т. 2).

Позивач та його представник в судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просили суд її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, наполягала на тому, що рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до наказу Прокуратури Донецької області від 20 січня 2017 року №131-к ОСОБА_1 призначено прокурором Маріупольської місцевої прокуратури № 1 Донецької області (зв.бік а.с. 16, 48, 88 т.1).

Прокурором Донецької області 01 квітня 2019 року затверджено висновок службового розслідування від 29 березня 2019 року за фактом порушення ОСОБА_1 Кодексу професійної етики та поведінки, відповідно до якого визнано підтвердженим факт появи 10 лютого 2019 року ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння у громадському місці на території Національної академії прокуратури України; зухвалої поведінки ОСОБА_1 та використання ним 10 лютого 2019 року нецензурної лексики під час спілкування з працівниками органів прокуратури та співробітниками гуртожитків Національної Академії прокуратури України; незаконного безпідставного застосування ОСОБА_1 10 лютого 2019 року фізичної сили до ОСОБА_2 та спричинення йому тілесних ушкоджень; визнано в діях ОСОБА_1 наявними ознаки порушень вимог Закону України « Про прокуратуру» та Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, що порочать звання прокурорів; визнано підтвердженими відомості про недостовірність тверджень, поданих ОСОБА_1 в анкеті доброчесності прокурора в частині не вчинення дій, що порочать звання прокурора, а також сумлінного виконання обов`язків прокурора та неухильного дотримання Присяги працівника прокуратури.

Рекомендовано направити дисциплінарну скаргу стосовно ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів для вирішення питання щодо відкриття дисциплінарного провадження (а.с. 91-101 т.1).

Рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів віл 02 липня 2019 року №213дп-19 «Про накладення на прокурора Маріупольської місцевої прокуратури № 1 Донецької області ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення» прокурора Маріупольської місцевої прокуратури № 1 Донецької області ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено на нього дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури. Копію рішення направлено прокурору ОСОБА_1 , керівнику Маріупольської місцевої прокуратури № 1 Донецької області та прокурору Донецької області для застосування дисциплінарного стягнення (а.с. 52-59 т.1).

У зазначеному рішенні КДКП вказано, що ОСОБА_1 вчинив дії, що порочать звання прокурора та допустив одноразове грубе порушення правил прокурорської етики, тобто дисциплінарні проступки, передбачені пунктами 5 та 6 частини першої статті 43 Закону України «Про прокуратуру», що є підставою для дисциплінарної відповідальності прокурора. Так, прокурор ОСОБА_1 всупереч вимогам статей 3, 19 Закону України «Про прокуратуру», статей 21, 31 Кодексу, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, намагаючись перелізти через огорожу та пройти до гуртожитку, в якому він не проживав, демонструючи зухвалу поведінку та використовуючи нецензурну лексику, знаходячись у кімнаті АДРЕСА_1 , безпричинно наніс удар стільцем по голові громадянину ОСОБА_2 , спричинивши останньому тілесні пошкодження у вигляді параорбітальної гематоми зліва та садна лівого повіка.

Наказом Прокуратури Донецької області від 16 серпня 2019 року №692-к ,керуючись пунктами 3, 8 частини 1 статті 11 та пунктом 3 частини 1 статті 49 Закону України «Про прокуратуру» ,за дії, що порочать звання прокурора, та одноразове грубе порушення правил прокурорської етики звільнено з посади прокурора Маріупольської місцевої прокуратури №1 та органів прокуратури Донецької області ОСОБА_1 (пункти 5, 6 частини 1 статті 43 Закону України «Про прокуратуру»). Підставою прийняття вказаного наказу визначено рішення КДКП від 02 липня 2019 року №213дп-19 (а.с. 60, 90 т.1).

Спірним питанням цієї справи є правомірність прийняття вищевказаного наказу про звільнення та поновлення позивача на посаді.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем була дотримана процедура звільнення позивача передбачена Законом України «Про прокуратуру», доказів протилежного суду не надано, відтак позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з наступних підстав.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14 жовтня 2014 року (далі Закон №1697-VII).

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 43 Закону № 1697-VII прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження за систематичне (два і більше разів протягом одного року) або одноразове грубе порушення правил прокурорської етики.

Притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності не виключає можливості притягнення його до адміністративної чи кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом (частина друга статті 43).

Отже, доводи апелянта про відсутність даних про притягнення його до кримінальної відповідальності судом апеляційної інстанції не приймаються.

Частиною першою статті 44 Закону № 1697-VII визначено, що дисциплінарне провадження здійснюється Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів.

Згідно із частиною першою статті 45 Закону № 1697-VII, дисциплінарне провадження - це процедура розгляду Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів дисциплінарної скарги, в якій містяться відомості про вчинення прокурором дисциплінарного проступку.

Пунктом 3 частини першої статті 49 Закону № 1697-VII обумовлено, що на прокурора може бути накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади в органах прокуратури.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 49 Закону № 1697-VII за результатами дисциплінарного провадження Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів може прийняти рішення про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора (крім Генерального прокурора) у разі, якщо прокурор вчинив дисциплінарний проступок, перебуваючи у статусі прокурора, який притягувався до дисциплінарної відповідальності.

Аналізуючи зазначені підстави під час накладення дисциплінарного стягнення, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що існують два різних рішення при притягненні до дисциплінарної відповідальності: звільнення з посади в органах прокуратури та про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора .

За правилами пунктів 4, 5 частини першої статті 77 Закону №1697-VII Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів розглядає дисциплінарні скарги про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснює дисциплінарне провадження, за результатами дисциплінарного провадження і за наявності підстав, передбачених цим Законом, приймає рішення про накладення на прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної та місцевої прокуратури дисциплінарного стягнення або рішення про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності за такий дисциплінарний проступок, як одноразове грубе порушення правил прокурорської етики, КДКП має установити, зокрема, факт поведінки, що скомпрометувала звання працівника прокуратури, зашкодила репутації працівника прокуратури та авторитету прокуратури. При цьому обов`язкова наявність судового рішення, яким би було визнано особу прокурора винною у вчиненні кримінального правопорушення, склад якого передбачав би відповідні діяння, не є умовою для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності.

З огляду на норми Закону, дослідження та оцінювання обставин, які були підставою для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності та накладення на нього стягнення є виключною компетенцією КДКП, а тому в даній справі суд першої інстанції не повинен надавати аналізу матеріалам службового розслідування, в межах якої комісією досліджувались пояснення свідків та ОСОБА_1 .

З огляду на зазначене доводи апелянта, в цій частині, судом апеляційної інстанції не приймаються.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 02 липня 2019 року №213дп-19 «Про накладення на прокурора Маріупольської місцевої прокуратури № 1 Донецької області ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення» прокурора Маріупольської місцевої прокуратури № 1 Донецької області ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено на нього дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури. Копію рішення направлено прокурору ОСОБА_1 , керівнику Маріупольської місцевої прокуратури № 1 Донецької області та прокурору Донецької області для застосування дисциплінарного стягнення (а.с. 52-59 т.1).

Отже, підставою для звільнення є реалізація рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 02 липня 2019 року №213дп-19 «Про накладення на прокурора Маріупольської місцевої прокуратури № 1 Донецької області ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення» щодо виконання накладеного дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади в органах прокуратури.

Не погодившись із таким рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, позивач оскаржив його в судовому порядку.

Як встановлено в суді першої інстанції ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про визнання протиправним та скасування рішення в частині,- разом з доданими до неї документами повернуто особі, яка її подала.

Крім того, 16 січня 2020 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Верховного Суду з позовом до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення КДКП від 02.07.2019 року № 213дп-19 про накладення на нього дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури. Також позивачем було подано до Суду заяву про поновлення процесуального строку на звернення до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (адміністративна справа №9901/21/20).

Однак, ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про визнання протиправним та скасування рішення повернуто без розгляду з усіма доданими до неї документами.

Таким чином, на час розгляду цієї адміністративної справи рішення КДКП від 02 липня 2019 року №213дп-19 про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури, яке слугувало підставою для видання спірного у цій справі наказу, є чинним.

У справі, що розглядається, предметом судового розгляду є наказ про звільнення позивача з посади в органах прокуратури.

У відповідності до положень статті 61 Закону №1697-VII повноваження прокурора припиняються:

1) за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п`яти років;

2) у день його смерті.

Повноваження прокурора, крім Генерального прокурора, у зв`язку з рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора припиняються:

1) з дня, наступного за днем завершення строку на оскарження цього рішення, - якщо рішення не було оскаржено;

2) з дня, наступного за днем набуття статусу остаточного рішенням органу, до якого було оскаржено рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, - якщо рішення було оскаржено, однак скарга була відхилена.

Керівник чи заступник керівника органу прокуратури, в якому обіймав посаду прокурор, повноваження якого було припинено, повідомляє про це Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію прокурорів.

Отже, статтею 49 Закону №1697-VII визначено види дисциплінарних стягнень, до яких належить звільнення, натомість статтею 61 Закону №1697-VII визначено підстави для припинення повноважень прокурора, в тому числі за рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора.

Суд зауважує, що рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення та рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора є різними за правовою природою.

Таким чином, строк реалізації рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора, визначений частиною 2 статті 61 Закону №1697-VII, не поширюється на правовідносини, пов`язані із реалізацією рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставним посилання позивача на порушення відповідачем частини 2 статті 61 Закону №1697-VII при прийнятті оскаржуваного наказу про звільнення позивача, оскільки відносно позивача рішення про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора не приймалось .

Суд зазначає, що у відповідності до положень пунктів 3, 8 частини 1 статті 11 Закону №1697-VII керівник регіональної прокуратури призначає на посади та звільняє з посад прокурорів регіональних та місцевих прокуратур у встановленому цим Законом порядку; у встановленому цим Законом порядку на підставі рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів приймає рішення про застосування до прокурора регіональної та місцевої прокуратури дисциплінарного стягнення або щодо неможливості подальшого перебування його на посаді прокурора.

Поряд із цим слід відзначити, що керівник прокурори не здійснює дослідження та оцінювання обставин, які слугували підставою для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення, а в межах своєї компетенції видає наказ на підставі рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, при цьому, Закон №1697-VІІ не передбачає можливості незастосування керівника прокуратури до прокурора дисциплінарного стягнення, або діяти на власний розсуд.

Тобто, фактично спірний наказ виданий з метою реалізації рішення Комісії про накладення дисциплінарного стягнення на позивача.

Законом України « Про прокуратуру» не передбачено заборони звільнення на час оскарження рішення про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення .

Посилання апелянта щодо не дотримання строків прийняття наказу про звільнення передбачених ч.2 ст .61 Законом України « Про прокуратуру» судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки стосуються інших наслідків притягнення до дисциплінарної відповідальності, в саме про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора яким такі повноваження припиняються.

Крім того, Суд ураховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися в контексті правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 06 жовтня 1982 року у справі «X. v. Austria» про неприйнятність заяви № 9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 07 жовтня 1987 року у справі «C. v. the United Kingdom» про неприйнятність заяви № 11882/85). Більше того, гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11 лютого 2003 року у справі «Ringvold v. Norway», заява № 34964/97). Отже, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Сукупність установлених у цій справі обставин та їх правове регулювання вказують на правильність висновків суду першої інстанції про те, що наказ про звільнення позивача прийнятий у спосіб, на підставі та в межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України.

З огляду на приписи наведених положень законодавства, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що при прийнятті наказу №692-к від 16 серпня 2019 року відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Законом №1697-VII, а отже позовні вимоги позивача в зазначеній частині не підлягають задоволенню. Позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення витрат на професійну правничу допомогу є похідними від вищевказаних та також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, заява № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, заява № 49429/99).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованого та правомірного висновку суду попередньої інстанції. Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року у справі № 200/13935/19-а залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року у справі № 200/13935/19-а залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 19 серпня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 серпня 2020 року.

Судді Т.Г. Арабей

Е.Г. Казначеєв

Г.М. Міронова