Справа № 360/2687/20
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2020-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

18 серпня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/2687/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Свергун І.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Луганській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління Державної казначейської служби України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

13.07.2020 до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного Фонду України в Луганській області (далі - відповідач, ГУПФУ в Луганській області), в якій позивачка просить суд зобов`язати відповідача сформувати подання до Управління Державної казначейської служби України у м. Сєвєродонецьку Луганської області щодо повернення ОСОБА_1 сплаченого збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомості в розмірі 7568,25 грн.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивачка є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для набуття права власності на вказане домоволодіння є договір купівлі-продажу б/н від 25.05.2012, укладений між позивачкою та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кізімою В.В. (реєстровий номер 542).

При укладенні договору ОСОБА_1 було сплачено збір на обов`язкове державне пенсійне страхування у розмірі 1% з операції купівлі-продажу нерухомого майна згідно квитанції № 100 від 25.05.2012. Розмір сплаченого збору становив 7568,25 грн.

Вказане домоволодіння є першим нерухомим майном (житлом), що придбано позивачкою, тому відповідно до п. 1 ч. 9. ст. 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» вона звільнена від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.

15.06.2020 позивачка звернулась до відповідача з заявою про повернення безпідставно сплаченого до бюджету збору на обов`язкове державне пенсійне страхування у розмірі 1% з операції купівлі-продажу нерухомого майна, однак відповідач листом від 25.06.2020 № 1200-010404-8/12424 повідомив, що органи Пенсійного фонду України та його територіальні управління не володіють інформацією стосовно права власності на нерухоме майно.

Відмова ГУПФУ в Луганській області у поверненні суми безпідставно сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування у розмірі 1% з операції купівлі-продажу нерухомого майна за договором купівлі-продажу домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на думку позивачки, є протиправною, що стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 16.07.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління Державної казначейської служби України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (далі - третя особа) (арк. спр. 21-22).

06.08.2020 за вх. № 31556/2020 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління відповідно до покладених на них завдань забезпечують надходження від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, інших коштів, ведення обліку їх надходжень та платників відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 1.3 розділу І Порядку ведення органами Пенсійного фонду України обліку надходження сум платежів, затвердженого постановою Пенсійного фонду України від 27.09.2010 № 21-2, яким установлено механізм здійснення органами Пенсійного фонду України обліку надходження сум збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, облік надходження сум платежів ведеться спеціалістами відділу обліку надходження платежів управлінь Пенсійного фонду України у районах, містах та районах у містах, а також у містах та районах.

На думку відповідача, в даному випадку органом, що контролює справляння надходжень бюджету, є управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області. Таким чином, Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області вважає, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом та належним відповідачем є управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області.

Щодо права ОСОБА_1 на повернення збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомості в розмірі 7568,25 грн, відповідач серед іншого зазначив, що за змістом пункту 15-1 Порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 № 1740, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачується підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1 відсотка від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Тобто, вказаною нормою Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядку № 1740 визначено, що із загального правила про обов`язковість сплати збору при придбанні нерухомого майна законодавцем встановлено два винятки - громадяни, які придбавають житло і перебувають на черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Пенсійний фонд України не володіє інформацією стосовно прав власності громадян на нерухоме майно, а тому позбавлений можливості встановити придбавання житла конкретною особою вперше, а представлені позивачкою документи не можуть вважатись достатніми для обґрунтування вимог, оскільки ці документи не підтверджують факт придбавання позивачкою житла в минулому, чи придбання нею житла вперше.

У доданій до позовної заяви копії квитанції № 100 від 25.05.2012 у призначенні платежу зазначено «за нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу квартири», що не відповідає дійсному призначенню платежу (у разі сплати збору) - «сплата збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; також з цієї квитанції неможливо встановити, за яке саме майно позивачка перерахувала 7568,25 грн, оскільки в квитанції не зазначено належним чином найменування такого нерухомого майна, його місцезнаходження та власника (продавця), в якого таке нерухоме майно позивачка мала намір придбати; крім того, за спірною квитанцією позивачка могла придбати будь-яке інше майно в будь-якого іншого контрагента за аналогічною ціною (оскільки жодні персоніфіковані дані стосовно майна в квитанції відсутні).

Додатково відповідач зазначив, що згідно Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України від 20.07.1998 № 41, який діяв на час сплати збору, термін зберігання документів про сплату збору на обов`язкове державне пенсійне страхування - 3 роки.

Відповідно до Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5, який набрав чинності з 01.01.2013, строк зберігання вищезазначених документів - 5 років. У відповідності до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Враховуючи вищевикладене, провести звірку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій та надати подання до органів Державної казначейської служби про повернення коштів у Пенсійного фонду України немає можливості.

Також відповідач вважає, що позивачкою пропущено строк звернення до суду із позовною заявою, встановлений статтею 122 КАС України, адже збір на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування був сплачений нею 25.05.2012. Отже, про право на повернення цього збору ОСОБА_1 повинна була дізнатись у 2012 році. Проте, до суду із позовною заявою позивачка звернулась лише у 2020 році, тобто через всім років після того, як повинна була дізнатись про порушення своїх прав.

Враховуючи вищевикладене, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (арк. спр. 39-41).

27.07.2020 від третьої особи на адресу суду надійшли письмові пояснення, де третя особа, окрім іншого, просить суд вирішити питання щодо процесуального статусу Управління Державної казначейської служби України у м. Сєвєродонецьку Луганській області та виключити його з учасників судового процесу по справі № 360/2687/20. В обґрунтування вказаного клопотання третя особа послалася на те, що Управління є окремою юридичною особою, має власний кошторис, печатку, самостійно несе відповідальність виключно за своїми зобов`язаннями. Жодних процесуальних зв`язків Управління з позивачем не мало та не має, його права та законні інтереси не порушувало. В Управлінні не відкрито рахунків Головного управління Пенсійного фонду України в Луганської області, а тому надати суду пояснення по суті заявлених позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області немає можливості.

У заяві відсутня вимога до Управління щодо порушення ним прав та інтересів позивача та відновлення порушеного права. Окрім того, позивачкою не наведено жодного факту та доказів на підтвердження порушень з боку Управління прав та інтересів ОСОБА_1 .

Таким чином, Управління вважає, що позивачкою необґрунтовано визначено його у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Органи Казначейства здійснюють лише обслуговування бюджетних коштів та не відповідають за рішення, дії або бездіяльність органів державної влади (арк. спр. 29-31).

14.08.2020 за вх. № 32728/2020 від представника позивачки надійшла відповідь на відзив (арк. спр. 45-47), в якій останній зазначив, що не погоджується із доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, з огляду на наступне.

Зокрема, щодо права на повернення збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомості представник, з посиланням на практику Верховного Суду з розгляду аналогічних справ, зазначив, що саме на державу в особі органів Пенсійного фонду України покладений обов`язок із доведення факту купівлі житла не вперше. За неможливості відповідачем довести факт купівлі житла не вперше, всі негативні наслідки покладаються на Державу в особі органів Пенсійного фонду України. Вищевказані обставини жодним чином не спростовують наявність у позивача права на повернення сплаченого збору при купівлі нерухомого майна вперше.

Подана до пенсійного органу квитанція № 100 від 25.05.2012, на думку представника позивачки, є достатнім, допустимим та належним доказом сплати збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Також представник вважає, що позивачкою не пропущено строк звернення до суду, адже 26.06.2020 є днем, коли вона дізналась про порушення свого права, бо саме у цей день був отриманий лист від відповідача про відмову в поверненні збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Крім того, представник позивачки зазначив, що клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження не підлягає задоволенню, у зв`язку з тим, що воно не обґрунтоване та подане не у встановлений судом строк для подання заяви про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Враховуючи викладене, представник позивачки просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою суду від 28.07.2020 у задоволенні клопотання управління Державної казначейської служби України у м. Сєвєродонецьку Луганської області про виключення з учасників судового процесу відмовлено.

Ухвалою суду від 17.08.2020 відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17.08.2020 відмовлено у задоволенні клопотання про заміну неналежного відповідача.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 72-77,90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (арк. спр. 7-9).

25.05.2012 між ОСОБА_2 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького нотаріального округу Кізімою В.В., відповідно до якого Продавець передав домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , а Покупець прийняв домоволодіння і сплатив за нього оговорену грошову суму 300000 грн. Відповідно до п. 7 вказаного договору загальна вартість домоволодіння згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» становить 756825,00 грн (арк. спр. 10-12).

Відповідно до інформаційної довідки № 212378966 від 12.06.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу домоволодіння № 542 від 25.05.2012, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . (арк. спр. 14).

Під час укладання договору ОСОБА_1 було сплачено 7568,25 грн збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна, що підтверджується квитанцією № 100 від 25.05.2012 (арк. спр. 13).

15.06.2020 позивачка звернулась до ГУПФУ в Луганській області із заявою про повернення помилково сплаченого збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомості, в якій зазначила, що домоволодіння, яке придбала позивачка відповідно до договору купівлі-продажу від 25.05.2012, є першим нерухомим майном, яке вона придбала, тому відповідно до абзацу першого пункту 9 статті 1 Закону України «Про збір на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», звільнена від сплати збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. У зв`язку з чим грошові кошти, сплачені як збір на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у сумі 7565,28 грн відповідно до квитанції від 25.05.2012 № 100, підлягають поверненню. На підставі викладеного ОСОБА_1 просила повернути безпідставно сплачений збір на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у сумі 7568,25 грн шляхом складання та подання до Управління Державної казначейської служби України у м. Сєвєродонецьку Луганської області про повернення у готівковій форм коштів за чеком органу казначейства з відповідних рахунків, відкритих у банках на ім`я органу казначейства та видати на руки ОСОБА_1 вказане подання. До заяви було додано: копію паспорту та ідентифікаційного номеру ОСОБА_1 , копію договору купівлі-продажу домоволодіння, копію квитанції про сплату збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (арк. спр. 15).

ГУ ПФУ в Луганській області листом від 25.06.2020 № 1200-010404-8/12424 відмовило позивачці у повернені збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у зв`язку з тим, що надані нею документи не підтверджують факт непридбання житла в минулому чи придбання житла вперше. Також відповідач зазначив, що згідно Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України від 20.07.1998 № 41, який діяв на час сплати збору, термін зберігання документів про сплату збору на обов`язкове державне пенсійне страхування 3 роки. Відповідно до Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5, який набрав чинності з 01.01.2013, строк зберігання вищезазначених документів - 5 років. У зв`язку з чим провести звірку сплати збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій та надати подання до органів Державної казначейської служби про повернення коштів у Пенсійного фонду України немає можливості (арк. спр. 16).

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок справляння та використання збору на обов`язкове державне пенсійне страхування визначає Закон України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування" від 26.06.1997 № 400 (далі - Закон № 400).

Відповідно до абзацу першого пункту 9 статті 1 Закону № 400 платниками збору на обов`язкове пенсійне страхування є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше. Нерухомим майном визнається жилий будинок або його частина, квартира, садовий будинок, дача, гараж, інша постійно розташована будівля, а також інший об`єкт, що підпадає під визначення групи 3 основних засобів та інших необоротних активів згідно з Податковим кодексом України.

Згідно з абзацами 3-5 пункту 9 статті 1 Закону № 400 нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.

Суми збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачуються платниками цього збору за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса.

Нотаріуси щокварталу, до 20 числа місяця, що настає за звітним кварталом, подають до органів Пенсійного фонду України за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса звіт про укладені договори купівлі-продажу нерухомого майна, включаючи інформацію про вартість такого майна та суму сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування в порядку та за формою, визначеними Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 10 статті 4 Закону № 400, на обов`язкове державне пенсійне страхування встановлюються ставки збору в таких розмірах, зокрема, для платників збору, визначених пунктом 9 статті 1 цього Закону, - 1 відсоток від об`єкта оподаткування, визначеного пунктом 8 статті 2 цього Закону.

Крім того, питання сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій згідно із Законом України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування" врегульовані у Порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 № 1740 (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 15-1 Порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачується підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1 відсотка від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Пункт 15-3 Порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій передбачає, що нотаріальне посвідчення або реєстрація на біржі договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.

З аналізу наведених норм вбачається, що громадяни, які придбавають нерухоме майно, зокрема домоволодіння, вперше, не є платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, тобто звільнені від його сплати в розмірі 1% від вартості нерухомого майна (домоволодіння), зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна.

Відповідно до пункту 9 договору купівлі-продажу домоволодіння від 25.05.2012 № 542 загальна вартість домоволодіння згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації», становить 756825,00 грн (арк. спр. 10).

Згідно із квитанцією від 25.05.2012 № 100 ОСОБА_1 сплачено 7568,25 грн (що дорівнює 1% від вартості нерухомого майна (домоволодіння), зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна) на рахунок УДКСУ в м. Сєвєродонецьку, код призначення платежу 24140500 за нотаріальне оформл. дог. купівлі-продажу квартири (арк. спр. 13).

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 212378966, сформованої 12.06.2020 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за позивачкою не зареєстровано будь-яких операцій з придбання нерухомого майна, окрім придбання домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2012 № 542, що посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Кізіма В.В. (арк. спр. 14).

Будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження позивачки про придбання нею житла вперше, чи підтверджували б реєстрацію на праві приватної власності за позивачкою будь-якого іншого нерухомого майна та свідчили б про відсутність у неї права на звільнення від сплати збору, відповідачем не надано.

Посилання відповідача на те, що відповідно до квитанції № 100 від 25.05.2012 у призначенні платежу зазначено «за нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу квартири», що не відповідає дійсному призначенню платежу (у разі сплати збору) - «сплата збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд відхиляє з тих підстав, що у зазначеній квитанції в графі «призначення платежу» зазначено код призначення платежу «24140500».

Відповідно до класифікації кодів доходів бюджету, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 14.01.2011 № 11 код «24140500» відповідає найменуванню надходжень «збір з операцій придбання (купівлі-продажу нерухомого майна)».

Посилання відповідача на те, що в квитанції не зазначено належним чином найменування нерухомого майна, що придбано, його місцезнаходження та власника (продавця), в якого таке нерухоме майно позивачка мала намір придбати теж не приймаються судом з тих підстав, що жодним нормативним актом не передбачено зазначення в графі «призначення платежу» персоніфікованих даних нерухомого майна (найменування, місцезнаходження, власника тощо).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 вперше придбала нерухоме майно та при укладенні договору купівлі-продажу помилково сплатила збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна у сумі 7568,25 грн.

Частиною другою статті 45 Бюджетного кодексу України передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Процедура повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів (обов`язкових платежів) та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії, визначена Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 3 вересня 2013 року № 787 (далі - Порядок №787).

Пунктами 3, 5 Порядку № 787 передбачено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства) з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень (далі - рахунки за надходженнями), відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.

Повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

У разі повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної податкової служби України (далі - органи ДПС) та органи Державної митної служби України (далі - органи Держмитслужби)) подання подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.

Таким чином, виходячи із встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна позивачкою сплачено помилково, за відсутності обов`язку здійснювати такий платіж, у зв`язку з чим кошти в сумі 7568,25 грн, сплачені при нотаріальному оформленні договору купівлі-продажу вперше придбаного житла, підлягають поверненню.

Щодо посилань відповідача на те, що Пенсійний фонду України не володіє інформацією щодо прав власності громадян на нерухоме майно та не наділений повноваженнями визначати осіб, які придбавають нерухоме майно вперше, суд зазначає наступне.

В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до абзацу 6 пункту 9 статті 1 Закону України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування" інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на запит Пенсійного фонду України та його територіальних органів, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування, судів, органів внутрішніх справ, органів прокуратури, органів Служби безпеки України, нотаріусів, адвокатів надається у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, суд зазначає, що позивачкою до заяви від 15.06.2020 було додано довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої за нею не зареєстровано інших операцій з придбання нерухомого майна, крім того, відповідач не був позбавлений права звернутись із запитом щодо надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, стосовно прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 , а тому зазначені вище посилання відповідача є необґрунтованими.

Крім того, суд зазначає, що вказане питання було предметом звернення Пенсійного фонду України до Конституційного Суду України про надання тлумачення терміну «придбавають житло вперше», що міститься у п.9 ст.1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», визначивши коло осіб, яких необхідно вважати такими, що придбавають житло вперше.

Ухвалою Конституційного Суду України від 23.03.2000 №29-у/2000 відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі через відсутність у Пенсійного фонду України права на конституційне подання та непідвідомчість Конституційному Суду України питання, порушеного у поданні.

За відсутності відповідного правового механізму перевірки інформації про факт придбання нерухомості вперше саме держава в особі Пенсійного фонду України як уповноваженого суб`єкта владних повноважень зобов`язана доводити той факт, що у кожному конкретному випадку особа, що зобов`язана сплачувати збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, придбала житло не вперше. Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.

Відсутність в Україні єдиної системи реєстрації прав на нерухоме майно та позбавлення можливості Пенсійного фонду України та його територіальних відділень встановити придбання квартир конкретною особою вперше не може ставитись в провину особі, оскільки невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян, які наділені такими правами.

При цьому, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v.Croatia), «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovdandPine v.The Czech Republic), «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv.Croatia), «Трго проти Хорватії» (Trgo v.Croatia) щодо застосування принципу «належного урядування», згідно якого державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Оскільки саме держава не виконала свій обов`язок запровадити внутрішню процедуру встановлення факту придбання нерухомого майна вперше, що сприяло б юридичній визначеності у даних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси особи, то негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу.

Таким чином, посилання відповідача на неможливість перевірки інформації щодо придбання квартири конкретною особою вперше, як на підставу для відмови позивачці в поверненні помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна, є необґрунтованими.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.01.2018 (справа №819/1498/17), 31.01.2018 (справа №819/1667/17), 14.02.2018 (справа №826/23087/15), 20.02.2018 (справа №819/1730/17), 20.03.2018 (справа №819/1249/17), 19.06.2018 (справа №607/14722/16-а, 21.08.2018 (справа №819/963/17), 10.09.2018 (справа №819/1012/17), 28.11.2018 (справа №813/1126/17), 13.12.2018 (справа №813/969/17).

У постанові від 03.07.2018 (справа №819/33/17) Верховний Суд дійшов правового висновку, що за відсутності відповідного правового механізму перевірки інформації про факт придбання нерухомості вперше саме держава в особі Пенсійного фонду України, як уповноваженого суб`єкта владних повноважень, зобов`язана доводити той факт, що у кожному конкретному випадку особа, що зобов`язана сплачувати збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, придбала житло не вперше. Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.

Відсутність в Україні єдиної системи реєстрації прав на нерухоме майно та позбавлення можливості Пенсійного фонду України та його територіальних відділень встановити придбання квартир конкретною особою вперше не може ставитись в провину особі, оскільки невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян, які наділені такими правами.

Зазначена правова позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 №К/9901/412/17, від 14.02.2018 №К/9901/1783/18 від 20.02.2018 №К/9901/404/17.

Таким чином, суд доходить висновку, що 25.05.2012 позивачка вперше придбала житло і при нотаріальному оформленні договору купівлі-продажу домоволодіння безпідставно сплатила збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна в розмірі 1% від його вартості, а саме 7568,25 грн.

Щодо посилань відповідача на пропущення позивачкою строку звернення до суду суд зазначає наступне.

Так, позивачкою 25.05.2012 вперше прибано нерухоме майно (домоволодіння), у зв`язку з чим помилково сплачено збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 1% від вартості придбаного житла, що складає 7568,25 грн та підтверджується квитанцією № 100 від 25.05.2012.

15 червня 2020 року позивачка звернулась із вимогою до відповідача щодо повернення безпідставно сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна в сумі 7568,25 грн.

26 червня 2020 року відповідач листом відмовив у поверненні сплаченого збору.

У липні 2020 року позивачка звернулась до суду з позовом про визнання дій управління протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

З огляду на предмет позову суд вважає, що встановлений частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячний строк звернення до суду позивачкою дотриманий.

Відлік шестимісячного строку з 25 травня 2012 року, тобто з дати сплати збору позивачкою, є неприйнятним з огляду на те, що сплачені позивачкою кошти зараховуються до загального фонду Державного бюджету і використовуються згідно із законом про Державний бюджет, про що зазначено частиною третьою статті 3 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування».

Аналогічний висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 24.04.2018 у справі № 813/2874/17 (провадження №К/9901/2724/17).

Вирішуючи питання про обґрунтованість такої позиції відповідача, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

В рішенні від 24.04.2014 по справі «Будченко проти України» (заява № 38677/06), що набуло статусу остаточного 24.07.2014, ЄСПЛ, оцінюючи дотримання Україною своїх зобов`язань щодо забезпечення особі права мирно володіти своїм майном дав таку оцінку аналогічній ситуації відсутності механізму реалізації законодавчого положення про звільнення заявника від оплати за спожиту електроенергію та природний газ:

«1. Суд зауважує, що положення національного законодавства, про яке йдеться, чітко закріплює право на звільнення від оплати за електроенергію та газ і не ставить його у залежність від існування компенсаційного механізму. […] 2. Суд також зазначає, що відповідне законодавство, яке звільняло заявника від певних виплат, було ухвалено у 1999 році та згідно з ним відповідний механізм мав бути запроваджений протягом чотирьох місяців (див. пункт 21). Проте його було запроваджено тільки через десять років. Для пояснення такої бездіяльності не було надано жодних доводів. 3. Враховуючи тривалу бездіяльність держави … Суд вважає, що через нездатність забезпечити звільнення його від оплати, на що заявник мав право за законом в розумні терміни, держава поклала на нього надмірний та неспіврозмірний тягар, порушивши таким чином свої зобов`язання за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції».

Враховуючи практику ЄСПЛ, суд вважає, що позивач має майновий інтерес, що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, і відсутність в Пенсійного фонду України та його територіальних відділень можливості встановити факт придбання конкретною особою житла вперше не може ставитись в провину особі, оскільки це призводить до покладення на неї надмірного тягаря, а саме безпідставне визнання такої особи платником збору та, як наслідок, покладення обов`язку сплатити збір (чи відмову повернути помилково сплачений збір).

Практика ЄСПЛ свідчить, що у таких випадках Суд доходить висновку про порушення державою статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо національні суди не забезпечують захист прав особи.

За преамбулою Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», цей Закон визначає порядок справляння та використання збору на обов`язкове державне пенсійне страхування. Придбання позивачем житла вперше є винятковим випадком для звільнення від сплати збору, внаслідок чого сплата збору позивачкою здійснена помилково, з огляду на те, що відсутнім є суб`єкт сплати.

Суд вважає, що саме держава в особі Пенсійного фонду України як уповноваженого суб`єкта владних повноважень зобов`язана доводити той факт, що у цьому конкретному випадку особа, якій відмовили у поверненні збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, придбала житло не вперше.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права суд зазначає таке.

Частиною першою статті 5 КАС України визначені конкретні способи судового захисту.

Згідно з частиною другою статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Верховний Суд України у постанові від 24.11.2015 по справі № П/800/259/15 (21-3538а15) зазначив, що сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Тобто, бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим (реєстраційний № рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 54398764).

Як вже вище вказано, судом встановлено, що відповідачем не сформовано подання до Управління Державної казначейської служби України у м. Сєвєродонецьку Луганської області про повернення ОСОБА_1 помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування за її особистою заявою та у відповідності до підстав, визначених законами. Відповідно, судом встановлено, що відповідачем у даному випадку допущена протиправна бездіяльність.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких вона просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права, та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним (ефективним).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне обрати такий спосіб захисту порушеного права позивачки, як прийняття визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання його вчинити певні дії.

За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з обранням належного способу захисту порушеного права.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Позивачкою при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн, що підтверджується квитанцією № 206410003 від 10.07.2020 (арк. спр. 4).

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволені, судовий збір підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 840,80 грн на користь ОСОБА_1 .

Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно положень статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Аналіз положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом пункту 1 частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (пункт 2 частини третьої статті 134 КАС України).

Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Суд звертає увагу на те, що зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

Судом встановлено, що до позовної заяви представником позивачки додано лише ордер серії АХ № 1018919 та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (арк. спр. 5,6).

Ані договору про надання правової допомоги, ані акту приймання-передачі наданих послуг, ані доказів на підтвердження оплати послуг адвоката представником не надано.

Згідно положень статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі (частина перша статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (пункт 2 частини третьої статті 134 КАС України).

Суд зауважує, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Такі документи повинні містити відомості, що безперечно свідчать про здійснення позивачем відповідних витрат, пов`язаних із розглядом в суді даної справи. Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, оскільки в матеріалах справи відсутні договір про надання адвокатом Велічковичем М.П. правової допомоги ОСОБА_1 та документи, що свідчать про оплату позивачкою адвокату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги адвоката, тому у суду відсутні підстави для відшкодування понесених позивачкою витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 263, 295, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного Фонду України в Луганській області (код за , місцезнаходження: 93404, Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, 9), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління Державної казначейської служби України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (код за , місцезнаходження: 93400, Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, вул. Науки, 5), про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо ненаправлення подання до Управління Державної казначейської служби України у м. Сєвєродонецьку Луганської області про повернення ОСОБА_1 помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування в сумі 7568,25 грн за її заявою від 15.06.2020.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області сформувати та звернутись з поданням до Управління Державної казначейської служби України у м. Сєвєродонецьку Луганської області про повернення ОСОБА_1 помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна в розмірі 7568,25 грн (сім тисяч п`ятсот шістдесят вісім грн 25 коп.) згідно її заяви від 15.06.2020 та квитанції № 100 від 25.05.2012.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Свергун