Справа № 640/7773/19
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2020-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 серпня 2020 року

м. Київ

справа №640/7773/19

адміністративне провадження №К/9901/30586/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Рибачука А.І.,

суддів: Мороз Л.Л., Бучик А.Ю.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду в суді касаційної інстанції адміністративну справу № 640/7773/19

за позовом начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області ОСОБА_1 (далі - РВ ФДМУ по Закарпатській області, ФДМУ, відповідно) до ФДМУ, треті особи: РВ ФДМУ по Закарпатській області, РВ ФДМУ по Волинській області, РВ ФДМУ по Львівській області, РВ ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ФДМУ

на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2019 та додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.10.2019, ухвалені у складі колегії суддів: головуючого судді Беспалова О.О., суддів Ключковича В.Ю., Парінова А.Б., -

ВСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

1. 03.05.2019 начальник РВ ФДМУ по Закарпатській області ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнених та змінених позивних вимог, просив:

визнати протиправними (незаконними) дії ФДМУ щодо проведення реорганізації РВ ФДМУ шляхом злиття РВ ФДМУ по Львівській області, РВ ФДМУ по Закарпатській області, РВ ФДМУ по Волинській області та створення нового РВ ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, на підставі наказу ФДМУ від 06.03.2019 № 232 «Про проведення реорганізації регіональних відділень Фонду державного майна України»;

визнати протиправним (незаконним) та скасувати наказ ФДМУ від 06.03.2019 № 232 «Про реорганізацію регіональних відділень Фонду державного майна України»;

визнати протиправними дії щодо проведення реорганізації РВ ФДМУ шляхом злиття РВ ФДМУ по Львівській області, РВ ФДМУ по Закарпатській області, РВ ФДМУ по Волинській області та створення нового РВ ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, на підставі наказу ФДМУ від 15.05.2019 № 459 «Про визначення дня початку роботи Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях»;

визнати протиправним та скасувати наказ ФДМУ від 15.05.2019 № 459 «Про визначення дня початку роботи Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях».

Позов начальник РВ ФДМУ по Закарпатській області ОСОБА_1 обґрунтував, зокрема тим, що за правилами частини першої статті 21 Закону України від 17.03.2011 № 3166-VI «Про центральні органи виконавчої влади» (далі - Закон № 3166-VI) ліквідація, реорганізація територіального органу центрального органу виконавчої влади, а в даному випадку реорганізація РВ ФДМУ по Закарпатській області повинна проводитися та здійснюватися на підставі рішення Кабінету Міністрів України, прийнятого у формі постанови та/або розпорядження, а не наказом ФДМУ.

2. Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 29.07.2019 відмовив у задоволенні позовних вимог.

3. Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 17.10.2019 скасував рішення суду першої інстанції, ухвалив нове, яким задовольнив позовні вимоги:

визнав протиправними дії ФДМУ щодо проведення реорганізації РВ ФДМУ шляхом злиття РВ ФДМУ по Львівській області, РВ ФДМУ по Закарпатській області, РВ ФДМУ по Волинській області та створення нового РВ ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, на підставі наказу ФДМУ від 06.03.2019 № 232 «Про проведення реорганізації регіональних відділень Фонду державного майна України»;

визнав протиправним та скасував наказ ФДМУ від 06.03.2019 № 232 «Про реорганізацію регіональних відділень Фонду державного майна України»;

стягнув з ФДМУ на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4418, 30 грн.

4. Додатковою постановою від 24.10.2019 Шостий апеляційний адміністративний суд частково задовольнив заяву начальника РВ ФДМУ ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення у цій справі:

стягнув з ФДМУ на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000, 00 грн;

визнав протиправними дії ФДМУ щодо проведення реорганізації РВ ФДМУ шляхом злиття РВ ФДМУ по Львівській області, РВ ФДМУ по Закарпатській області, РВ ФДМУ по Волинській області та створення нового РВ ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, на підставі наказу ФДМУ від 15.05.2019 № 459 «Про визначення дня початку роботи Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях»;

визнав протиправним та скасував наказ ФДМУ від 15.05.2019 № 459 «Про визначення дня початку роботи Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях»;

стягнув з ФДМУ на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1536, 80 грн.

5. 05.11.2019 ФДМУ звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неоднакове застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення ним норм процесуального права, просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2019 та додаткову постанову цього ж суду від 24.10.2019, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.07.2019 у справі №640/7773/19 - залишити в силі.

6. Верховний Суд ухвалами від 13.11.2019 відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою, витребував матеріали справи із суду першої інстанції та зупинив дію оскаржуваних відповідачем постанов суду апеляційної інстанції до закінчення перегляду цієї справи в касаційному порядку, відповідно.

7. 02.12.2019 від позивача до суду касаційної інстанції надійшов відзив на вказану касаційну скаргу, в якому начальник РВ ФДМУ по Закарпатській області ОСОБА_1 просить залишити останню без задоволення, а оскаржувані ФДМУ постанову та додаткову постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

8. Суди встановили, що наказом ФДМУ від 19.08.2014 № 106-р «Про призначення ОСОБА_1 » за результатами стажування позивача призначено на посаду начальника РВ ФДМУ по Закарпатській області з 19.08.2014.

Наказом ФДМУ від 06.03.2019 № 232 «Про реорганізацію регіональних відділень Фонду державного майна України» утворено РВ ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях як юридичну особу публічного права, що розташоване у м. Львові, реорганізувавши шляхом злиття РВ ФДМУ по Львівській області, РВ ФДМУ по Закарпатській області, РВ ФДМУ по Волинській області.

Зазначеним наказом установлено, що РВ ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях є правонаступником майна, прав та обов`язків РВ ФДМУ по Львівській області, РВ ФДМУ по Закарпатській області, РВ ФДМУ по Волинській області. РВ ФДМУ, які реорганізовуються шляхом злиття згідно з пунктом 1 оскаржуваного наказу, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до видання наказу ФДМУ про можливість забезпечення РВ ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях здійснення повноважень та виконання функцій.

Згідно із додатком до наказу ФДМУ від 06.03.2019 № 232 затверджено перелік утворених комісій з реорганізації РВ ФДМУ по відповідним областям. До зазначеного переліку включено, зокрема комісію з реорганізації РВ ФДМУ по Закарпатській області, головою комісії, якої призначено - ОСОБА_1 , начальника РВ ФДМУ по Закарпатській області.

Наказом РВ ФДМУ по Закарпатській області від 14.03.2019 № 00079 «Про затвердження Плану заходів, пов`язаних з реорганізацією Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області» затверджено План заходів, пов`язаних з реорганізацією РВ ФДМУ по Закарпатській області згідно з додатком, та наказано забезпечити його реалізацію. Зазначений наказ підписано головою комісії з реорганізації РВ ФДМУ по Закарпатській області ОСОБА_1.

У подальшому, наказом ФДМУ від 16.04.2019 № 376 «Про внесення змін у додаток до наказу Фонду державного майна України від 06.03.2019 № 232 «Про реорганізацію регіональних відділень Фонду державного майна України» було внесено зміни у додаток до наказу ФДМУ від 06.03.2019 № 232 та викладено пункт 2 у такій редакції: « 1. Комісія з реорганізації Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області, призначити Головою комісії з реорганізації - Панову Наталію Володимирівну, заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області.».

Також суд апеляційної інстанції встановив, що начальник РВ ФДМУ по Закарпатській області ОСОБА_1 17.04.2019 звернувся до керівника вищого рівня з письмовим повідомленням про незаконність наказу в порядку статті 9 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу».

Листом ФДМУ від 03.05.2019 № 10-50-8421, який адресований позивачу, як начальнику РВ ФДМУ по Закарпатській області ФДМУ зазначив, що спірний наказ є законним, виданим відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечить чинному законодавству та не пов`язаний з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина, тому наказ підлягає обов`язковому виконанню.

Крім того, з матеріалів справи видно, що 10.05.2019 позивача попереджено про наступне вивільнення.

Окрім цього, судом встановлено, що відповідно до Закону України від 09.12.2011 № 4107-VI «Про Фонд державного майна України» (далі - Закон № 4107-VI), наказу від 06.03.2019 № 232 «Про реорганізацію регіональних відділень Фонду державного майна України» відповідачем було прийнято наказ від 15.05.2019 № 459 «Про визначення дня початку роботи Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях», яким визначено днем початку роботи РВ ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях 15.05.2019. Начальнику РВ ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях наказано забезпечити здійснення повноважень та виконання функцій, покладених на зазначене РВ ФДМУ.

Не погоджуючись з вищевказаними діями відповідача та його наказами, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з указаним позовом.

ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

9. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що в адміністративному позові позивач не надає жодних пояснень, в чому полягає порушення його прав та яким чином ці права будуть відновлені у разі задоволення адміністративного позову.

10. Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги виходив із того, що матеріали справи не містять розпорядчого документа Кабінету Міністрів України, як це передбачено частиною першою статті 21 Закону № 3166-VI, що свідчить про протиправність дій відповідача щодо проведення реорганізації РВ ФДМУ по Закарпатській області без відповідного рішення уповноваженого органу та наказу від 06.03.2019 № 232 як такого, що прийнятий не у межах повноважень відповідача.

IV ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

11. Касаційну скаргу ФДМУ обґрунтував тим, що безпосередньо Закон № 4107-VI визначає його повноваження щодо права на створення (реорганізацію, ліквідацію та діяльність) регіональних відділень та представництв, а до повноважень Уряду не входить питання прийняття рішень про створення (реорганізацію та ліквідацію) територіальних органів центральних органів виконавчої влади зі спеціальним статусом.

12. У відзиві на касаційну скаргу позивач, зокрема зазначив, що частиною четвертою статті 24 Закону № 3166-VI визначено, що положення цього Закону поширюються на Антимонопольний комітет України, Фонд державного майна України, Державний комітет телебачення і радіомовлення України, інші утворені Кабінетом Міністрів України центральні органи виконавчої влади зі спеціальним статусом, крім випадків, коли Конституцією та законами України визначені інші особливості організації та порядку їх діяльності.

V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

13. Верховний Суд заслухавши у попередньому судовому засіданні доповідь судді-доповідача дійшов висновку, що справа містить виключну правову проблему, а тому є необхідність у передачі її до Великої Палати Верховного Суду для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики з огляду на таке.

14. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

15. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

16. Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й до дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

17. Базова основа судового захисту в Україні закріплена в статті 55 Конституції України, де зазначається, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

18. Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

19. За правилами пункту 1 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

20. Таке відносно незначне за обсягом уточнення щодо можливості звернення до суду виключно у разі необхідності захисту своїх власних прав викликає на практиці низку колізій та обмежень щодо звернення особи за судовим захистом в адміністративному процесі.

21. При цьому, метою адміністративного судочинства слід розуміти захист прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави, забезпечення законності та справедливості при здійсненні правосуддя, яка розкривається через завдання адміністративного судочинства.

22. Разом з цим, питання щодо підстав виникнення у суб`єкта владних повноважень права на звернення до суду із позовом під час виконання функцій, визначених Конституцією та законами України залишаються дискусійними з огляду на різні підходи тлумачення права на звернення до суду та права на судовий захист.

23. Так, спором адміністративної юрисдикції у розумінні пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, у тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

24. Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

25. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

26. Зважаючи на завдання адміністративного судочинства, суб`єкт владних повноважень в такому судочинстві, як правило, виступає у процесуальному статусі відповідача, однак у визначених Конституцією та законами України випадках може бути позивачем у справі.

27. Так, однією із категорій справ, в яких позивачем виступає суб`єкт владних повноважень, є справи за позовом суб`єкта владних повноважень до іншого суб`єкта владних повноважень. Пунктами 3 та 5 частини першої статті 19 КАС України визначено два спеціальних види таких спорів:

1) спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління - компетенційні спори, під якими слід розуміти спір між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі - делегованих повноважень;

2) спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом. У цій категорії справ можливі три випадки (види): (1) прямо передбачено КАС України (частина п`ята статті 46); (2) прямо передбачено спеціальним законом та (3) право, яке ґрунтується на загальних повноваження (компетенції).

28. Особливість судового розгляду компетенційних спорів зумовлена необхідністю вирішення питання про те, чи належним чином реалізована компетенція відповідача та чи не порушена при реалізації повноважень відповідача компетенція позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 13.11.2019 у справі № 826/3115/17 та постанова Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 826/6228/17).

29. За загальним правилом, суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України та з метою реалізації покладених на них повноважень (частина четверта статті 5 КАС України).

30. Отже, за змістом наведених норм до адміністративного суду за зверненням суб`єкта владних повноважень може бути подано позов лише у випадку спору між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень, а також коли право звернення до суду з позовом до іншого суб`єкту владних повноважень надано такому суб`єкту законом.

31. Разом з тим в окремих випадках, коли виникає необхідність у судовому захисті охоронюваного законом інтересу, суб`єкт владних повноважень звертається до адміністративного суду із позовом до іншого суб`єкта владних повноважень.

32. Зокрема, у пункті 3.4 рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 визначено, що охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

33. Крім того, у підпункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 підкреслюється, що одним із проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

34. Поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у законах України, згідно з пунктом 3.6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004, означає правовий феномен, який, зокрема, виходить за межі змісту суб`єктивного права; має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом; регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

35. У рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга стаття 3 Конституції України); для здійснення такої діяльності органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

36. Як свідчать матеріали справи, у справі, що розглядається, спірні правовідносини виникли у зв`язку з прийняттям ФДМУ наказів від 06.03.2019 № 232 «Про проведення реорганізації регіональних відділень Фонду державного майна України» та від 15.05.2019 № 459 «Про визначення дня початку роботи Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях». При цьому, з позовом про скасування цих наказів ФДМУ звернувся начальник РВ ФДМУ по Закарпатській області ОСОБА_1

37. Так, згідно із статтею 1 Закону № 4107-VI ФДМУ є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Фонд державного майна України відповідальний перед Президентом України.

Діяльність Фонду державного майна України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Особливості спеціального статусу Фонду державного майна України визначаються Конституцією та законами України, актами Президента України і полягають в особливому порядку призначення на посаду та звільнення з посади Голови Фонду державного майна України.

38. ФДМУ здійснює свої повноваження безпосередньо і через регіональні відділення в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі та представництва у районах та містах, створені ФДМУ, у разі необхідності.

Представництва підпорядковуються регіональним відділенням.

Фонд державного майна України, регіональні відділення та представництва становлять єдину систему державних органів приватизації.

Регіональні відділення та представництва Фонду державного майна України є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Регіональні відділення та представництва діють на підставі положень, що затверджуються Головою Фонду державного майна України.

Керівники регіональних відділень та представництв призначаються на посаду за погодженням з головами місцевих державних адміністрацій та звільняються з посади Головою Фонду державного майна України.

Фонд державного майна України здійснює контроль за діяльністю регіональних відділень та представництв (стаття 6 Закону № 4107-VI).

39. На виконання положень статті 6 Закону № 4107-VI наказом ФДМУ від 15.05.2012 № 678, зокрема, було затверджене Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України (далі - Положення про РВ ФДМУ), за правилами пункту 1 якого РВ ФДМУ утворюється в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі і є територіальним органом ФДМУ, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, оцінки, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління.

РВ ФДМУ підпорядковуються ФДМУ. ФДМУ, регіональні відділення та представництва становлять єдину систему державних органів приватизації.

40. Пунктом 11 Положення про РВ ФДМУ визначено, що регіональне відділення очолює начальник, який призначається на посаду Головою ФДМУ за погодженням з головою місцевої державної адміністрації та звільняється з посади Головою ФДМУ.

41. Повноваження начальника РВ ФДМУ визначені у пункті 12 вказаного вище Положення, відповідно до якого начальник регіонального відділення:

здійснює керівництво регіональним відділенням, несе персональну відповідальність за організацію та результати його діяльності;

організовує та забезпечує виконання регіональним відділенням відповідно актів законодавства, наказів ФДМУ, доручень Голови ФДМУ, його першого заступника та заступника;

вносить Голові ФДМУ пропозиції щодо пріоритетів роботи регіонального відділення і шляхів виконання покладених на нього завдань, подає на затвердження плани роботи регіонального відділення;

звітує перед Головою ФДМУ щодо виконання покладених на регіональне відділення завдань та планів роботи;

здійснює добір кадрів у регіональне відділення, формує кадровий резерв на відповідні посади з урахуванням абзацу сьомого цього пункту;

забезпечує необхідну кількість працівників у штатному складі регіонального відділення, які відповідно до законодавства з оцінки майна, професійної оціночної діяльності, цього Положення та своїх посадових інструкцій забезпечать проведення стандартизованої оцінки майна, у тому числі пакетів акцій та рецензування звітів про оцінку, актів оцінки;

організовує роботу з підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників;

призначає на посади та звільняє з посад керівників структурних підрозділів, інших державних службовців та працівників регіонального відділення, присвоює їм ранги державних службовців, приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності (крім своїх заступників);

вносить Голові ФДМУ пропозиції щодо призначення на посади та звільнення з посад начальників представництва Фонду в районі, місті;

порушує перед Головою ФДМУ питання про присвоєння рангів державних службовців своїм заступникам, а також щодо їх заохочення та притягнення їх до відповідальності;

підписує накази регіонального відділення;

розподіляє обов`язки між своїми заступниками;

затверджує положення про структурні підрозділи регіонального відділення і посадові інструкції працівників;

надає довіреності на ведення справ по захисту інтересів держави в суді, а також на укладання договорів купівлі-продажу, оренди державного майна та з інших питань, пов`язаних з діяльністю регіонального відділення;

відповідно до наказів ФДМУ про затвердження переліків об`єктів, які підлягають підготовці до продажу, та у разі ліквідації режимно-секретного підрозділу в регіональному відділенні бере участь у комісіях з приватизації державних підприємств, які є суб`єктами режимно-секретної діяльності;

здійснює інші повноваження відповідно до чинного законодавства.

Начальник регіонального відділення підзвітний та підконтрольний Голові ФДМУ.

42. Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 як начальник РВ ФДМУ обґрунтував його, зокрема тим, що він як державний службовець зобов`язаний виконувати оспорюваний ним у цій справі наказ, проте вважає його протиправним та таким, що становить загрозу охоронюваним законом правам, свободам чи інтересам окремих громадян, а саме правам працівників РВ ФДМУ по Львівській області, РВ ФДМУ по Закарпатській області, РВ ФДМУ по Волинській області, посади яких підлягають скороченню у зв`язку із здійсненням реорганізації вказаних відділень, оскільки реорганізація РВ ФДМУ по Закарпатській області повинна проводитися та здійснюватися на підставі рішення Кабінету Міністрів України, прийнятого у формі постанови та/або розпорядження, а не наказом ФДМУ.

43. З наведеного вище слідує, що з одного боку начальник РВ ФДМУ, як його посадова особа не наділений компетенцією звертатись до суду з позовом до органу вищого рівня щодо законності дій (рішень) останнього при здійсненні ним публічно-владних управлінських функцій.

44. З іншого боку, відповідно до частини першої статті 21 Закону України від 17.03.2011 № 3166-VI «Про центральні органи виконавчої влади» (далі - Закон № 3166-VI) територіальні органи центрального органу виконавчої влади утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників центрального органу виконавчої влади і коштів, передбачених на його утримання, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади, Кабінетом Міністрів України.

45. На думку колегії суддів, законність процедури створення суб`єкта владних повноважень, зокрема в процесі реорганізації, ставиться в пряму залежність з подальшою законністю вчинення ним згідно із наданими йому відповідними функціями та компетенцією дій та ухвалення рішень, а також нівелює довіру суспільства до цього органу в цілому.

46. При цьому, у даному випадку, оспорюється акт індивідуальної дії, який стосується прав і обов`язків чітко визначеного кола суб`єктів владних повноважень, яким він адресований. Отже, фактично створюється ситуація, за якою жодна особа, в широкому розумінні, в тому числі суб`єкт владних повноважень, не має права на звернення до адміністративного суду із позовом про його оскарження.

47. Таким чином, на думку колегії суддів, наявність формальних причин для нерозгляду по суті цього спору на предмет законності оспорюваним діям та наказам ФДМУ, в даному випадку має тлумачитись значно ширше, оскільки законність проведення реорганізації територіального органу центрального органу виконавчої влади має легітимну мету - забезпечення захисту прав, свобод, інтересів працівників цього орану та фактично законність існування новоствореного органу, що на думку колегії суддів є виключною правовою проблемою, розв`язання якої є необхідним для формування єдиної правозастосовної практики щодо однакового підходу до тлумачення права на звернення до суду та права на судовий захист суб`єкта владних повноважень у разі оскарження ним акта індивідуальної дії що його стосується.

48. Саме по собі розуміння словосполучення «виключна правова проблема» хоча і має оціночних характер та не врегульовано на законодавчому рівні, проте поняття «виключність» презюмує наявність певних ознак, які поширюються тільки на когось, щось.

49. Здійснення правосуддя, розгляд і вирішення справ полягає у тому, що суд відповідної інстанції у межах визначених йому повноважень розв`язує складні юридичні задачі за наявності юридичного спору, кримінального обвинувачення, чи необхідності захисту прав, свобод або інтересів (стаття 124 Конституції України).

50. Суд касаційної інстанції, яким, відповідно до 36 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», статті 327 КАС України є Верховний Суд, забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

51. До повноважень Верховного Суду, визначених КАС України, зокрема, належить вирішення питань про правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права, їх тлумачення при вирішенні юридичних спорів в адміністративних справах чи проблем щодо забезпечення захисту прав, свобод або інтересів. Реалізація таких повноважень пов`язана із наявністю правових проблем.

52. У той же час, за наявності вищеозначених обставин, пов`язаних із необхідністю забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, до Великої Палати Верховного суду можуть бути передані лише ті справи, котрі містять не ординарні, звичайні, а саме виключні, надзвичайні, особливі проблеми, характерні лише для поодиноких випадків правозастосування.

53. Відповідно до частини п`ятої статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

54. На підставі викладеного, колегія суддів Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді дійшла висновку про наявність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 346, 347 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд -

УХВАЛИВ:

Справу № 640/7773/19 за позовом начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області ОСОБА_1 до Фонду державного майна України, треті особи: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Волинській області, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, - передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.І. Рибачук

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик,

Судді Верховного Суду