Справа № 826/10820/16
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2020-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 826/10820/16

адміністративне провадження № К/9901/49787/18, К/9901/52347/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Яковенка М. М.,

суддів - Дашутіна І. В., Шишова О. О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 826/10820/16

за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції у місті Києві про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

за касаційними скаргами ОСОБА_1 та Міністерства внутрішніх справ України постанову Окружного адміністративного суду міста Києва (колегія у складі суддів: М. А. Бояринцева, І. П. Васильченко, Н. Г. Вєкуа) від 01 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду (у складі колегії суддів: А. Ю. Кучма, В. О. Аліменко, Н. В. Безименна) від 11 квітня 2018 року,

УСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

1. ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції у місті Києві, у якому просив:

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 09 вересня 2015 року по 09 червня 2016 року в сумі 116652,76 грн.;

- стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 14 грудня 2015 року по 15 червня 2016 року в розмірі 93723,77 грн.;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України моральної шкоди в розмірі 15000 грн.;

- стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві моральної шкоди в розмірі 15000 грн.

2. В обґрунтування наведених вимог позивач посилається на Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України), Закони України «Про Національну поліцію», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядок виплати грошового забезпечення поліцейських Національної поліції, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988, та зазначає, що Міністерством внутрішніх справ України порушено термін виплати заробітної плати з 09 вересня 2015 року по 09 червня 2016 року, а тому Міністерство внутрішніх справ України повинно виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 116652,76 грн., Головним управлінням Національної поліції у м. Києві порушено термін виплати вихідної допомоги при звільненні з 14 грудня 2015 року по 15 червня 2016 року, а тому Головне управління Національної поліції у м. Києві повинно виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 93 723,77 грн.

3. Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року, адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 09 вересня 2015 року по 09 червня 2016 року в розмірі 76782,43 грн.

У інший частині позову відмовлено.

4. Не погоджуючись з рішеннями суддів першої та апеляційної інстанцій, 03 травня 2018 року Міністерство внутрішніх справ України звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

5. Ухвалою Верховного Суду (колегія у складі суддів: Білоуса О. В., Желтобрюх І. Л., Шарапи В. М.) від 17 травня 2018 року, після усунення недоліків, відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою; установлено десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на касаційну скаргу.

6. 04 червня 2018 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому позивач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити.

7. 04 червня 2018 року також на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому Головне управління Національної поліції у м. Києві вказує, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення судів першої на апеляційної інстанцій залишити без змін.

8. Також, не погоджуючись з рішеннями суддів першої та апеляційної інстанцій, 04 червня 2018 року позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

9. Ухвалою Верховного Суду (колегія у складі суддів: Білоуса О. В., Желтобрюх І. Л., Шарапи В. М.) від 12 червня 2018 року задоволено заяву про поновлення строку на касаційне оскарження та поновлено цей строк; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивача, встановлено десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на касаційну скаргу.

10. 12 лютого 2019 року на адресу Верховного Суду від позивача надійшли додаткові пояснення до касаційної скарги, у яких просить додаткові пояснення взяти до відома та врахувати при прийнятті рішення у справі, його касаційну скаргу задовольнити в повному обсязі.

11. На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 06 червня 2019 року № 639/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Білоуса О. В. що унеможливлює його участь у розгляді касаційних скарг.

12. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 червня 2019 року, визначено склад колегії суддів: Яковенко М. М. - головуючий суддя, Дашутін І. В., Шишов О. О.

13. Ухвалою Верховного Суду справу прийнято до провадження, об`єднано в одне провадження для спільного розгляду і вирішення касаційні провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 та Міністерства внутрішніх справ України, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

14. Станом час розгляду справи письмового відзиву на касаційну скаргу позивача до Верховного Суду не надходило, що не перешкоджає її подальшого розгляду по суті.

IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

15. Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у період з 09 вересня 1992 року по 14 грудня 2015 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України, в тому числі з березня 2008 року в Центральному апараті Міністерства внутрішніх справ України на посадах заступника начальника управління розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи, та начальника управління контролю за розслідуванням злочинів, скоєних проти життя, здоров`я, статевої свободи та статевої недоторканості особи Головного слідчого управління МВС України.

16. Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 09 вересня 2015 року № 1894 о/с ОСОБА_1 відряджено для подальшого проходження служби до Головного управління МВС України в м. Києві та наказом Головного управління МВС України в м. Києві від 18 вересня 2015 року № 804 о/с призначено на посаду заступника начальника слідчого управління Головного управління МВС України в м. Києві з 09 вересня 2015 року.

17. Наказом Головного управління МВС України в місті Києві від 18 вересня 2015 року № 804 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника слідчого управління.

18. Згідно наказу Головного управління МВС України в м. Києві від 15 жовтня 2015 року № 882 о/с ОСОБА_1 призначено заступником начальника слідчого управління - начальником організаційно-методичного відділу.

19. Наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві від 14 грудня 2015 року № 113 о/с звільнено зі служби в поліції згідно пункту 2 (через хворобу) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» полковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника управління - начальника відділу слідчого управління.

20. Як вбачається з матеріалів справи та згідно листа директора Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України від 21 грудня 2016 року № 15/4-5059, за період з 01 липня 2015 року по 28 липня 2015 року позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення у вересні 2015 року платіжним дорученням від 17 вересня 2015 року № 4519. Грошове забезпечення позивачу за період з 29 липня 2015 року по 30 серпня 2015 року включно нараховано та виплачено у червні 2016 року платіжним дорученням від 06 червня 2016 року № 531 на суму 6240,64 грн.

21. Разом з тим, судами встановлено, що позивач неодноразово звертався із скаргами щодо бездіяльності посадових осіб Головного управління Національної поліції у м. Києві щодо нарахування пенсії та виплати одноразової грошової (вихідної) допомоги.

22. Листом від 30 березня 2015 року за № С-68/125/30/01-2016 Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції у м. Києві повідомило позивача, що питання щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні вирішуватиметься після отримання роз`яснень щодо законності (правомірності) здійснення нарахування та виплати (після 12 березня 2016 року) одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби поліцейським, які звільнені із служби в поліції у період з 07 листопада 2015 року по 27 грудня 2015 року та з 28 грудня 2015 року по 11 березня 2016 року за станом здоров`я, за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, за власним бажанням, через сімейні обставини та з інших поважних причин та чи законним буде застосування відносно них норм вищезазначених закону та постанови, що вступили в дію та набрали чинності після їхнього звільнення.

23. Листом від 12 квітня 2016 року за № 15/2-С-429 Департамент фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України та листом від 13 квітня 2016 року № С-12/48-2016 Сектор з питань пенсійного забезпечення Національної поліції України повідомили позивача про те, що він був звільнений зі служби в поліції відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в місті Києві від 14 грудня 2015 року № 113 о/с без зазначення стажу служби для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, а тому одноразова грошова допомога при звільненні зі служби в поліції буде нарахована та виплачена після внесення змін до наказу про звільнення.

24. Отже, на підставі викладеного судами встановлено, що Міністерством внутрішніх справ України заборгованість із заробітної плати за липень-серпень 2015 року в сумі 6240,64 грн. виплачено ОСОБА_1 09 червня 2016 року, вихідну допомогу в сумі 136000 грн. виплачено 15 червня 2016 року.

25. Позивач, вважаючи, що виплату заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги було проведено із затримкою, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

26. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачем не виконано обов`язку щодо виплати позивачу усіх сум, що належали до виплати, у день звільнення, відтак позивач, в силу положень статті 117 КЗпП України має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки будь-якими спеціальними законами, положеннями та інструкціями не передбачено умов та порядку стягнення відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні. Таким чином, за прострочення сплати заборгованості по заробітній платі за період липень-серпень 2015 року (затримка складає 271 день), стягненню з Міністерства внутрішніх справ України підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 76782,43 грн.

27. Щодо частини позовних вимог про стягнення з Головного управління Національної поліції у м. Києві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 14 грудня 2015 року по 15 червня 2016 року в розмірі 93723,77 грн, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про їх необґрунтованість, оскільки враховуючи норми спеціальних нормативно-правових актів, згідно яких МВС після отримання документів в місячний строк приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги, яка в подальшому виплачується не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення та з огляду на те, що право у працівників Національної поліції на отримання одноразової допомоги при звільненні виникло 12 березня 2016 року, відповідачем дотримано вимоги чинного законодавства щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги 15 червня 2016 року.

28. Водночас, судами встановлено, що позивачем не надано жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між бездіяльністю відповідачів та завданням йому моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо). А тому, суди дійшли висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди та відсутність правових підстав щодо їх задоволення.

29. При цьому, суд апеляційної інстанції не прийняв доводи відповідачів, що норми статей 116-117 КЗпП України не розповсюджуються на спірні правовідносини, порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходженням служби особовим складом органів внутрішніх справ, натомість спеціальними законами, положеннями та інструкціями не передбачено умов та порядку стягнення відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, тобто з позиції відповідачів вбачається, що позивач взагалі не захищений від порушення строку виплати належних йому сум.

30. Крім того, суд апеляційної інстанції відхилив доводи позивача, що судом першої інстанції було невірно взято період липень-серпень 2015 року за основу вираховування середнього заробітку, так як в попередні місяці позивачем отримано значно більше грошових коштів, а саме в період липень-серпень 2015 року, заробітна плата була меншою, оскільки Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, чітко визначено період, який береться для обчислення середньомісячної заробітної плати.

31. Суд апеляційної інстанції зазначив, що ні представниками відповідачів, ні позивачем не було надано довідки про отриману заробітну плату, окрім тих, що містяться в матеріалах справи, які б спростовували правильність здійснення судом першої інстанції розрахунку заборгованості по заробітній платі за період липень-серпень 2015 року.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

32. Скаржники у своїх касаційних скаргах не погоджуються з висновками суду першої та апеляційної інстанцій, вважають їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.

33. Скаржники наводять доводи аналогічні доводам адміністративного позову, заперечень на адміністративний позов, апеляційних скарг, відзиву на апеляційну скаргу, здійснюють виклад обставин та надають їм відповідну оцінку, цитують норми процесуального та матеріального права, а також висловлюють свою незгоду із оскаржуваними судовими рішеннями.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

34. Враховуючи положення пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 460-ІХ, а також те, що касаційна скарга на судові рішення у цій справі була подана до набрання чинності цим Законом і розгляд їх не закінчено до набрання чинності цим Законом, Верховний Суд розглядає цю справу у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Отже, застосуванню підлягають положення КАС України у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року.

35. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційних скарг, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, відповідно до частини першої статті 341 КАС України, виходить з такого.

36. Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те що, не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадови особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

37. За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

38. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

39. Законом України «Про міліцію», Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 та Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статті 116, 117 КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.

40. Так, відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

41. В силу вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

42. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму (частина друга статті 116 КЗпП України).

43. Згідно з положеннями частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

44. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП).

45. Як установлено судами попередніх інстанцій, позивачу було нараховано заборгованість із заробітної плати за липень-серпень 2015 року в сумі 6240,64 грн та виплачено 06 червня 2016 року відповідно до платіжного доручення від 06 червня 2016 року № 531. Встановлюючи ці обставини, суди попередніх інстанцій послалися на докази, які відсутні у матеріалах цієї справи. При цьому, судом першої та апеляційної інстанцій не зазначено у судових рішеннях на підставі яких доказів ними встановлена та обставина, що вихідну допомогу в сумі 136000 грн. виплачено позивачу саме 15 червня 2016 року.

46. Без встановлення зазначених обставин неможливо зробити висновок про порушення відповідачем строків розрахунку при звільненні позивача та визначити період такої затримки.

47. До того ж, з наявної в матеріалах справи роздруківки довідки по картці рахунку позивача на а.с. 14 вбачається, що валютування заробітної плати здійснено 09 червня 2016 року, що суперечить встановленим обставинам справи, на що суди попередніх інстанцій навіть не звернули уваги.

48. Разом з тим, Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги при звільнені визначаються Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Постановою № 393. Вказані законодавчі акти визначають, що така допомога виплачується особам, які «звільняються» зі служби. Отже, допомога при звільненні має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби. Водночас суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи в задоволенні позовних вимог у цій частині, указаним обставинам оцінки не надали.

49. Таким чином, судами попередніх інстанцій не встановлено день фактичного розрахунку з позивачем та який період часу пройшов між звільненням і фактичним розрахунком.

50. Отже, відсутність в матеріалах справи доказів у повному обсязі свідчить, що судами обох інстанцій були проігноровані вимоги Закону щодо обґрунтованості рішення, яке повинно ухвалюватися судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

51. Таким чином, судом першої та апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, зокрема, частини четвертої статті 9, пункту 1 частини першої статті 244 КАС України, згідно з якими суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

52. Не зважаючи на те, що у межах цієї справи неможливо встановити наявність або відсутність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позовних вимог без дослідження відповідних доказів, суди попередніх інстанцій, не запропонували особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких не вистачає та які впливають на вирішення справи по суті. Відтак, суди попередніх інстанцій не виконали обов`язку щодо вжиття всіх передбачених законом заходів, необхідних для з`ясування обставин справи та дійшли передчасних висновків про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

53. Отже, суди попередніх інстанцій не виконали обов`язку щодо вжиття всіх передбачених законом заходів, необхідних для з`ясування обставин справи.

54. За змістом частин першої, другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

55. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

56. Враховуючи викладене, Суд доходить висновку, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій не з`ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення.

57. Під час нового розгляду судам слід врахувати вищенаведене та ухвалити законне та обґрунтоване рішення за результатами повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності.

58. За таких обставин справу необхідно направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

59. Відповідно до статті 139 КАС України, розподіл судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства внутрішніх справ України задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2018 року скасувати, а справу № 826/10820/16 направити на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко

Судді І. В. Дашутін

О. О. Шишов