Справа № 826/11932/17
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2020-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2020 року м. Київ № 826/11932/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Клименчук Н.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_2 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач), у якій просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 28.04.2017 №2 про сплату земельного податку з фізичних осіб за 2017 рік на суму 122 158,92 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.09.2017 відкрито провадження у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.01.2020 замінено первинного відповідача - Державну податкову інспекцію в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві її правонаступником - Головним управлінням ДПС у м. Києва.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є одним із співвласників нежитлових будівель, які займають земельну ділянку загальною площею 524,95 кв.м. Однак, відповідачем нараховано земельний податок на земельну ділянку площею 965 кв.м. Крім того, позивачем зазначено, що він є фізичною особою-підприємцем та перебуває на спрощеній системі оподаткування. Одним із видів господарської діяльності позивача є надання в оренду й експлуатацію власного орендованого нерухомого майна (КВЕД 68.20), у зв`язку з чим, частина приміщення та земельної ділянки здається ним на підставі договору оренди №010166 від 01.01.2017. Позивач вважає, що права на земельну ділянку на якій знаходяться його нежитлові приміщення за ним не оформлені, у зв`язку з чим, його не можна вважати платником земельного податку, крім того, використовується в господарській діяльності фізичної особи-підприємця і перебуває на спрощеній системі оподаткування.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. Посилався на те, що господарською діяльністю позивача є здавання в оренду саме нежитлового приміщення, а не земельної ділянки, у зв`язку з чим, звільнення від сплати податку за умови, коли окремо в найм здається приміщення, а не земельна ділянка умовами Податкового кодексу України не передбачено. Вважаючи податкове повідомлення-рішення правомірним, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено наступне.

На підставі договору обміну (міни) від 01.11.2002 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 отримано від ЗАТ «Тарапак» в рівних частинах право власності на нежитлову будівлю - корпус №3 (літ. Ж), за адресою: АДРЕСА_1 , що становить 7/100 частин від цілісного майнового комплексу загальною площею 25040,48 кв. м. і складає 1761,6 кв. м.

Крім того, на підставі договору обміну (міни) від 21.05.2003 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 отримали від ЗАТ «Тарапак» право власності в рівних частках на нежилі приміщення (в літ К), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 169,1 кв.м., що становлять 12/1000 частин від 14078,18 кв.м.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 11.12.2002 ОСОБА_1 зареєстровано як фізичну особу-підприємця та до видів діяльності, зокрема, належить надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (код КВЕД 68.20).

Як фізична особа-підприємець ОСОБА_1 у 2017 році взятий на облік у Державній податковій інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві та перебував на спрощеній системі оподаткування.

Позивачем зазначено, що нежитлові приміщення, отримані у власність на підставі вищевказаних договорів здаються в оренду товариству з обмеженою відповідальністю «Тара-Пак» відповідно до укладеного договору оренди від 01.01.2017 №010116.

Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 28.04.2017 №2, яким визначено суму грошового зобов`язання із земельного податку на суму 122158,92 за 2017 рік.

Не погоджуючись з даним податковим-повідомленням рішенням, позивачем оскаржено його до суду.

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружним адміністративним судом міста Києва зроблено висновок, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України використання землі є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України: земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу) (підпункт 14.1.72); землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (підпункт 14.1.73); земельна ділянка - частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами (підпункт 14.1.74).

Згідно з пунктом 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платники земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) (підпункт 269.1.1); землекористувачі (підпункт 269.1.2).

Відповідно до підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Так, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, які раніше було надано їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (стаття 81 Земельного кодексу України.

Як встановлено судом, позивачу та ОСОБА_3 належить в рівних частинах на праві власності нежитлова будівля - корпус №3 (літ. Ж), за адресою: АДРЕСА_1 , що становить 7/100 частин від цілісного майнового комплексу загальною площею 25040,48 кв. м. і складає 1761,6 кв. м. Отже, з вищевказаного вбачається, що позивачу на праві власності належить 880,8 кв.м.

За договором обміну (міни) від 21.05.2003 позивачу та ОСОБА_3 належить в рівних частинах на праві власності нежитлова будівля (літ. К), за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 169,1 кв. м. Отже, з вищевказаного вбачається, що позивачу на праві власності належить 84, 55 кв.м.

Загальна площа нежитлових будівель, що належать позивачу на праві власності за вказаними договорами становить 965,35 кв.м.

Відповідно до пункту 1 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Аналогічна норма передбачена також статтею 377 Цивільного кодексу України, якою визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, установлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Таким чином, із набуттям права власності на вищевказані нежитлові будівлі, позивачем отримано у власність земельну ділянку.

Зазначені вище норми права закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За ними визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому, при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України, слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таким чином, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 13.12 2018 по справі №826/16887/16, від 24.04.2019 по справі №826/15551/15, від 09.04.2019 по справі №826/9300/16.

Крім того, суд звертає увагу, що питання нарахування ОСОБА_2 грошового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було предметом дослідження в адміністративних справах №826/13115/16 та №826/11539/18. Рішеннями у вказаних справах, які набрали законної сили, встановлено правомірність нарахування ОСОБА_2 грошового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» за 2016 та 2018 роки.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. (пункт 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України).

Стосовно посилання позивача на помилковість розрахунків земельного податку, здійсненого контролюючим органом, суд зазначає наступне.

Зі змісту оскаржуваного податкового повідомлення-рішення слідує, що Голвоним управлінням ДФС у м. Києві нараховано позивачу податок на земельну ділянку загальною площею 965,35 кв. м. (880,8 кв.м. + 84,55 кв.м.), площа земельної ділянки визначена податковим органом шляхом поділу загальної площі земельної ділянки на кількість співвласників.

Позивачем зазначено, що будівля - корпус №3 (літ. Ж), за адресою: АДРЕСА_1, буд. 2/6, загальною площею 1761,6 кв. м. є двоповерховою, на підтвердження чого надано оціночний акт та план, що в свою чергу свідчить про те, що земельна ділянка під будівлею займає 440,4 кв.м.

Пунктом 286.6 статті 286 Податкового кодексу України встановлено, що за земельну ділянку, на якій розміщено будівлю, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб:

у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності;

пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності й поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій розміщено будівлю, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожній з них пропорційно тій частині площі будівлі, що перебуває в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Частиною першою статті 86 Земельного кодексу України встановлено, що земельна ділянка може перебувати у спільній власності з визначенням часток кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Спільною частковою власністю є власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Отже, якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб або перебуває у спільній частковій власності, то податок за земельну ділянку, на якій розташовано таку будівлю, сплачується кожним співвласником будівлі пропорційно належній йому частці під таким приміщенням, з урахуванням прибудинкової території.

Статтею 289 Податкового кодексу України встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Згідно із положеннями статей 15, 20, 23 Земельного кодексу України підставою для проведення оцінки земель, у тому числі нормативної грошової оцінки земельних ділянок, є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Відповідачем зазначено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок несільськогосподарського призначення визначається відповідно до пункту 2 рішення Київської міської ради від 26.07.2007 №43/1877 зі змінами та доповненнями окремо в межах економіко-планувальних зон за формулою: Цн = Цим х Пз х Кф х Кл х Кі, де:

Цн - нормативна грошова оцінка земельної ділянки в гривнях:

Цнм - середня вартість одного квадратного метра землі в гривнях в межах конкретної

економіко-планувальної зони;

Пз - площа земельної ділянки в квадратних метрах;

Кф - коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки; Кл - узагальнюючий локальний коефіцієнт, який характеризує місце розташування земельної ділянки і визначається як добуток значень окремих локальних коефіцієнтів, що впливають на місце розташування цієї земельної ділянки (при цьому значення узагальнюючого локального коефіцієнта не повинно бути нижче 0,50 і вище 1,50); Кі - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки.

Враховуючи вищевикладене нормативно грошова оцінка в 2017 році за земельну ділянку під нежитловим приміщенням, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , становить

965*741,38*2*1,5*1,249*1,433*1,06*3%=122158,92 грн., де:

965 кв.м. - площа нежитлового приміщення;

741,38 грн. - грошова оцінка за 1 кв.м. відповідно до рішення Київської міської ради від 03.07.2014 №23/23;

2,0 - коефіцієнт на функціональне використання землі;

1, 5- узагальнюючий локальний коефіцієнт;

1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державного агентства земельних ресурсів України від 14.01.2015 №6-28-0.22-215/2-15 та статті 289 Податкового кодексу України;

1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 №6-28-0.22-201/2-16 та статті 289 Податкового кодексу України;

1,06 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 №22-28-0.22-443/2-16 та статті 289 Податкового кодексу України;

3% - ставка податку.

Таким чином посилання позивача на те, що йому невірно обраховано суму земельного податку не приймається судом до уваги та спростовується матеріалами справи.

Позивачем також в обґрунтування протиправності нарахованого податку, зазначено про те, що ним здійснюється господарська діяльність на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, зокрема позивач є платником єдиного податку, а належна на праві приватної власності нежитлова будівля використовується у господарській діяльності, що є підставою для звільнення його від обов`язку сплати земельного податку в силу положень статті 297 Податкового кодексу України.

Пунктом 269.2 статті 269 Податкового кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

Відповідно до підпункту 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю земельну ділянку для проведення господарської діяльності.

Зі змісту договору оренди №010166 від 01.01.2017, копія якого наявна в матеріалах справи, слідує, що позивач передав у найм земельну ділянку під будівлею у розмірі 299 кв.м. для проведення господарської діяльності у 2017 році. Умовами договору не передбачено сплату орендарем земельного податку.

Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що він звільнений від сплати земельного податку, у зв`язку з тим, що він є суб`єктом господарювання на спрощеній системі оподаткування та використовує належні йому на праві власності земельні ділянки в господарській діяльності, оскільки, фактично, в господарській діяльності використовуються належні йому нежилі приміщення (будівлі), а не земельні ділянки.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 26.02.2019 №826/17070/16, від 15.02.2019 №826/9948/16, від 25.03.2019 №826/8244/16, від 25.04.2019 №815/5165/16, від 09.04.2019 №826/9300/16.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, а також доводи стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України в редакції Закону №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Відповідач: Головне управління ДПС у м. Києві (, адреса: 04655, м. Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19).

Суддя Н.М. Клименчук