Справа № 380/2729/20
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2020-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/2729/20 пров. № А/857/7035/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Коваля Р.Й., Макарика В.Я.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року (суддя Костецький Н.В., час ухвалення не вказано, місце ухвалення м.Львів, дата складання повного тексту 13.05.2020 року),

в адміністративній справі №380/2729/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ,

про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,

встановив:

У квітні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.11.2019р. по 26.03.2020р. в сумі 87249,86 грн..

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на адміністративний позов, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції від 13.05.2020 року не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухвалене без повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи, винесене з порушенням норм матеріального, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач фактично частково визнає позов, оскільки у своєму відзиві на адміністративний позов зазначає, з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини, що компенсація за затримку виплати заробітної плати, відповідно до ст.117 КЗпП України, може вимагатися лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. Тобто відповідач погодився з тим, що позивач має право на отримання компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період 01.11.2019р. (дата звільнення) по 21.01.2020р. (дата рішення Львівського окружного адміністративного суду про визнання неправомірним непроведення повного розрахунку при звільненні). Крім цього, апелянт не погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що до правовідносин, які є предметом розгляду даної справи не застосовуються вимоги, зокрема, ч.1 ст.117 КЗпП України. З цього приводу, звертає увагу апелянт на те, що між позивачем та відповідачем не існувало жодного спору щодо розміру сум, що підлягали до виплати при звільненні з військової служби. Крім цього, на думку апелянта, судом не вірно тлумачиться положення ст.117 КЗпП України та залишається поза детальним розглядом двояка дія цієї статті, на що звертав увагу Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.04.2010р. у справі «Меньшакова проти України». Тому, вважає апелянт, що із відповідача слід стягнути позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.11.2019р. (дата звільнення) по 26.03.2020р. (дата фактичного кінцевого розрахунку) в сумі 87249,86 грн..

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції від 13.05.2020 року та прийняти постанову, якою позовні вимоги задоволити в повному обсязі, а саме: - стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.11.2019р. по 26.03.2020р. в сумі 87249,86 грн., а також стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правову допомогу в сумі 2050 грн..

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 подав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 13.05.2020 року залишити без змін.

Також відповідач подав суду апеляційної інстанції письмове клопотання, в якому просить, у разі застосування судом до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України, врахувати висновки про застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року в справі №761/9584/15-ц.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити частково, з урахуванням наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 наказом Голови адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 10.10.2019р. №58 звільнений з військової служби у запас Збройних сил України відповідно до пункту 2 частини 5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.11.2019р. №89 позивача з 01.11.2019р. виключено зі списків особового складу військової частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Червоноградського МВК Львівської області (а.с. 13).

30.08.2019р. позивач ОСОБА_1 подав рапорт до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив у зв`язку із звільненням з військової служби виплати йому грошову компенсацію за неотримане речове майно (а.с. 12).

01.11.2019р. Військовою частиною НОМЕР_1 видано довідку №24/4 про вартість речового майна, що належить до видачі підполковнику ОСОБА_1 (а.с. 14-16).

За результатами розгляду заяви позивача про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, Військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь від 02.12.2019р. №21/15, у якій зазначено, що виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених на відповідний рік. Залишок грошових коштів на виплату такої компенсації станом на 01.11.2019р. складає 0 грн. 00 коп.. Відтак, виплата даної грошової компенсації за неотримане речове майно у поточному році (2019 р.) - є неможливою (а.с. 18).

Також встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.01.2020р. у справі №1.380.2019.007020, з врахуванням ухвали суду про виправлення описки у судовому рішення від 19.02.2020р., визнано протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України у виплаті ОСОБА_1 відповідно до довідки №24/4 від 01.11.2019р. суми грошової компенсації за неотримане речове майно, що належить до видачі; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України виплатити ОСОБА_1 суму грошової компенсації за неотримане речове майно відповідно до довідки №24/4 від 01.11.2019р., що належить до видачі в розмірі 36721,46 грн.. Вказані рішення та ухвала суду набрали законної сили (а.с. 19-22, 23).

Згідно з виписками з карткового рахунку ОСОБА_1 , відповідач виплатив позивачу суму грошової компенсації за неотримане речове майно відповідно до довідки №24/4 від 01.11.2019р., що належить до видачі в розмірі 36721,46 грн. двома платежами: 11.03.2020р. на суму 29560,78 грн. та 27.03.2020р. на суму 14830,02 грн. (а.с. 24, 25).

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходив з того, що відсутні правові підстави для застосування до Військової частини НОМЕР_1 відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки до дня фактичного розрахунку.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (ст.17 Конституції України).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Так, відповідно до статті 1 цього Закону, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 2 статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ч.1 ст.9 цього Закону, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно ч.1 ст.9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз.1 п.2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 №178 (далі - Порядок №178), виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця (п.3 Порядку №178).

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації (п.4 Порядку №178).

Крім цього, відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затв. Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Враховуючи вищенаведені правові норми, судом першої інстанції вірно зазначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

При цьому, оскільки зазначені нормативно-правові акти, які визначають порядок та умови виплати компенсації за не отримане речове майно, не містять норм, які б регулювали питання строку розрахунку при звільненні та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, тому необхідно виходити з приписів трудового законодавства щодо оплати праці.

Так, відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 31.10.2019р. (справа № 825/598/17).

Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім цього, колегія суддів враховує роз`яснення Верховного Суду України, наведені у п.20 постанові Пленуму №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до яких, установивши, при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

З матеріалів справи видно та не заперечується сторонами по справі те, що остаточною датою закінчення проходження військової служби позивача є 01.11.2019р., про що зазначено в наказі командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.11.2019р. №89.

Крім цього, відповідачем Військовою частиною НОМЕР_1 не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби станом на 01.11.2019р., остаточний розрахунок, зокрема, за відповідним рапортом ОСОБА_1 не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно.

Тому, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.01.2020р. у справі №1.380.2019.007020, з врахуванням ухвали суду про виправлення описки у судовому рішення від 19.02.2020р., зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України виплатити ОСОБА_1 суму грошової компенсації за неотримане речове майно, що належить до видачі в розмірі 36721,46 грн..

Також, як уже було зазначено вище, відповідач виплатив ОСОБА_1 суму грошової компенсації за неотримане речове майно, що належить до видачі в розмірі 36721,46 грн. двома платежами, а саме: 11.03.2020р. на суму 29560,78 грн. та 27.03.2020 на суму 14830,02 грн..

Отже, станом на дату виключення із списків особового складу частини 01.11.2019р. відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а така виплата належних при звільненні сум завершена 26.03.2020р., тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КзпП України.

Таким чином, період з 01.11.2019р. по 26.03.2020р. включно є періодом затримки розрахунку з позивачем при звільненні.

Тому, позивач має право на отримання грошової компенсації (середнього заробітку) за весь час затримки розрахунку, а саме з 01.11.2019р. - день виключення зі списків по 27.03.2020р. - день остаточного розрахунку.

Щодо необхідності включення до періоду розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні з роботи (служби) сум згідно зі статтею 117 КЗпП періоду з 21.02.2020р. - день ухвалення Львівського окружного адміністративного суду рішення у справі №1.380.2019.007020 по 26.03.2020р. - день остаточного розрахунку, то колегія суддів враховує правові висновки Великої Палати Верховного суду, викладені у постанові від 26.02.2020р. (справа №821/1083/17).

Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Тому, період з 21.02.2020р. по 26.03.2020р. повинен бути включений до розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні з роботи (служби) сум.

Правові позиції щодо застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, відображені і у постановах Верховного Суду, зокрема від 29.07.2020 року в справі №1.380.2019.003696.

Із матеріалів справи видно, що за розрахунками позивача, сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.11.2019р. по 26.03.2020р., яку необхідно стягнути з відповідача становить 87249,86 грн..

Колегія суддів враховує, що середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Так, відповідно до п.2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 Порядку №100).

Відповідно до Довідки про доходи розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 №13/47 від 08.11.2019 року, грошове забезпечення за останньою займаною посадою на день виключення зі списків частини становило 18573 грн., а за два місяці перед звільненням у вересні, жовтні 2019 року - 37146 грн. (18573 грн. + 18573 грн.) (а.с. 26).

Розмір одноденного заробітку склав 608 грн. 95 коп. (37146 грн. / 61 календарний день).

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату грошової компенсації 147 (період із 01.11.2019 року по 26.03.2020 року включно), відтак сума середнього грошового забезпечення становить 89515 грн. 65 коп. (608 грн. 95 коп. х 147 днів).

Однак, колегія суддів враховує, що в порівнянні із визначеною сумою виплаченої грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна (36721,46 грн.) вищевказані розрахункові суми (89515,65 грн.) не можна вважати співмірними, оскільки такі в декілька десятків разів перевищують суму такої компенсації.

Так, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи №806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019р..

Зокрема, істотність частки складових компенсації за неотримане речове майно в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 36721,46 грн. (сума компенсації за неотримане речове майно) / 89515,65 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 = 41%.

Денна сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 41%, становить: 608 грн. 95 коп. (середня заробітна плата позивача за один день) х 41% = 249 грн. 66 коп..

Отже, за 147 календарних днів затримки розрахунку грошова компенсація середнього заробітку за цей час затримки розрахунку складає 36700 грн. 02 коп. (249 грн. 66 коп. х 147 дн.).

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2019р. по 26.03.2020р. в розмірі 36700,02 грн..

Тому, позовні вимоги та апеляційну скаргу, слід задоволити частково.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, здійснив невірне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню.

Згідно ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції від 13.05.2020 року необхідно скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задоволити частково.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що у зв`язку із наявністю підстав для часткового задоволення позовних вимог, відповідно до вимог статей 139, 322 ч.4 КАС України, підлягають розподілу судові витрати по справі.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.2 ст.134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи видно, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, позивачем (представником позивача) надано: - копію договору №100320/ф про надання правничої допомоги від 10 березня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 (Клієнт) та Адвокатським Бюро «Віталія Веремчука» (Адвокатське Бюро) в особі керуючого Веремчука В.А. (а.с. 28-29); - ордер серії ЛВ №175525 на надання правової допомоги ОСОБА_1 (а.с. 30); - копію свідоцтва про право на заняття адвокатської діяльністю №003 від 31.10.2013р. (а.с. 31); копію Акту приймання-передачі наданої правової допомоги за договором про надання правничої допомоги №100320/ф від 10.03.2020 року (а.с. 32).

Так, відповідно до Акту приймання-передачі наданої правової допомоги за договором про надання правничої допомоги №100320/ф від 10.03.2020 року Адвокатським Бюро «Віталія Веремчука» надано Клієнту правову допомогу на суму 2050 грн..

Таким чином, заявлені позивачем до відшкодування 2050 грн. витрат на правничу допомогу є обгрунтованими, відповідають реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.

З врахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що в користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 2050 грн., які були обгрунтовано понесені в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Згідно п.10 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року в адміністративній справі №380/2729/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні скасувати та прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задоволити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 01.11.2019р. по 26.03.2020р. в розмірі 36700 (тридцять шість тисяч сімсот) грн. 02 коп. (сума вказана без утримання обов`язкових платежів та зборів).

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) 2050 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В. В. Гуляк
Судді: Р. Й. Коваль
В. Я. Макарик