Справа № 120/2194/20-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

19 серпня 2020 р. Справа № 120/2194/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитришеної Р.М., розглянувши письмово за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ); ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ); ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (код ЄДРПОУ - 39767547, вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027) про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (далі - позивачі) до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги вказано, що 16.12.2019 позивачі звернулись до відповідача із клопотаннями про надання дозволу на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства.

На звернення від 16.12.2019 відповідачем прийнято накази від 23.12.2019 за №2-25196/15-19-СГ, №2-25090/15-19-СГ, №2-25196/15-19-СГ "Про відмову в наданні дозволу на розробку землеустрою". Відмову мотивовано тим, що відповідно до ст. 45 Закону України "Про землеустрій" необхідно виготовити техніко-економічне обґрунтування, яке є передпроектним документом в якому на основі врахування природних, економічних та соціальних умов розробляється комплекс взаємопов`язаних заходів щодо раціонального використання земельних ресурсів, їх розвитку і організації, встановлення інфраструктури. Окрім того в наказі №2-25126/15-19-СГ від 23.12.2019 вказано, що на земельній ділянці на яку претендує ОСОБА_1 розташовані об`єкти нерухомого майна. Оскільки земельні ділянки сільськогосподарського призначення, про які йдеться в клопотанні від 16.12.2019 відносились до колгоспного двору СТОВ "Росія", позивачі щоб спростувати необґрунтовані підстави для відмови, заявлені в наказах відповідача, відповідно до ст. 22 Закону України "Про землеустрій" замовили та виготовили техніко-економічні обґрунтування на кожну земельну ділянку.

Так, відповідно до техніко-економічного обґрунтування відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства можливе на даній території.

В подальшому, 18 лютого 2020 року позивачі повторно звернулись до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотаннями про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою з врахуванням техніко-економічних обґрунтувань розроблених на вимогу відповідача.

Втім, наказами від 19.03.2020 відповідачем знову відмовлено в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою за №2-7444/15-2-СГ, №2-7408/15-20-СГ, №2-7411/15-20-СГ. Мотивуючи відмови, відповідач вказав, що техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель повинні включати інформацію про перспективний стан використання та охорони земель, схему запланованих заходів щодо раціонального використання та охорони земель, схему сучасного використання земель, схему перспективного використання земель та схему організації території. Відтак, враховуючи вказані обставини, а також те, що на суміжних земельних ділянка знаходяться об`єкти нерухомого майна та з метою уникнення порушення прав інших власників нерухомого майна на земельну ділянку (господарський двір) запропоновано доопрацювати техніко-економічне обґрунтування використання та охорони земель з врахуванням законних інтересів суміжних землевласників (землекористувачів) та здійсненням заходів щодо комплексної організації територій декількох землекористувачів (землевласників, орендарів).

Позивачі вважають що оскаржувані накази прийняті всупереч вимогам чинного законодавства та порушують їх право на безоплатну приватизацію земельних ділянок з необґрунтованих підстав, а тому підлягають скасуванню в судовому порядку.

Ухвалою суду від 01.06.2020 відкрито провадження у адміністративній справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. Даною ухвалою також надано відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

На виконання вимог ухвали суду від 01.06.2020 та відповідно до положень ст. 162 КАС України, стороною відповідача подано до суду відзив щодо заявлених позовних вимог, з якого слідує, що відповідач заперечує щодо задоволення адміністративного позову з огляду на наступне.

Позивачі бажають отримати у власність земельну ділянку з видом угіддя під господарськими будівлями та дворами. Тобто, згідно статті 37 Закону України "Про охорону земель" використання земельних ділянок, що призводить до погіршення їх якості, забороняється. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про особисте селянське господарство", особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму. Тобто, передача вищезазначеної земельної ділянки у власність громадянам буде суперечити нормам чинного законодавства, що у свою чергу є підставою відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою в порядку ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, а саме невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно- територіальних одиниць.

Стосовно зобов`язань надати дозволи на виготовлення проектів землеустрою, відповідач вказує, що такі повноваження є дискреційними.

06.07.2020 на адресу суду надійшла відповідь на відзив від представника позивачів в якій останній виклав свої пояснення щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення, з огляду на наступне.

Посилаючись на ч. 7 ст. 118 ЗК України, а саме на невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, представником відповідача не вказано нормативно-правовий акт який не дозволяє надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, прийнятого стосовно земельної ділянки, на які претендують позивачі.

Крім того, вказано, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття відповідачем рішення про набуття громадянами земель у власність.

Ухвалою суду від 23.07.2020 заяву представника позивача про уточнення позовних вимог від 23.07.2020 прийнято та долучено до матеріалів справи. Закрито підготовче провадження. Адміністративну справу по суті вирішено розглядати в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно із ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд встановив наступне.

В листопаді 2019 року позивачі звернулись до відповідача із клопотаннями про надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки.

Наказами від 23.12.2019 за №2-25126/15-19-СГ, №2-25090/15-19-СГ, №2-25196/15-19-СГ позивачам відмовлено у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність. Відмову в наданні дозволу відповідач мотивував тим, що відповідно до ст. 45 Закону України "Про землеустрій" необхідно виготовити техніко-економічне обґрунтування, яке являється передпроектним документом в якому на основі врахування природних, економічних та соціальних умов розробляється комплекс взаємопов`язаних заходів щодо раціонального використання земельних ресурсів, їх розвитку і організації, встановлення інфраструктури.

Окрім того в наказі №25126/15-19СГ від 23.12.2019 стверджується, що на земельній ділянці на яку претендує ОСОБА_1 розташовані об`єкти нерухомого майна.

Оскільки земельні ділянки сільськогосподарського призначення, про якій йдеться в клопотаннях позивачів відносились до колгоспного двору СТОВ "Росія", щоб спростувати необґрунтовані підстави для відмови, заявлені в наказах відповідача, у відповідності до ст. 22 (Підстави проведення землеустрою), ст. 25 (Документація із землеустрою) Закону України "Про землеустрій", відповідно до вимог відповідача позивачі замовили та виготовили в ДП "Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" техніко-економічні обґрунтування на кожну земельну ділянку.

18.02.2020 позивачі повторно звернулись до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотаннями про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою з врахуванням техніко-економічних обґрунтувань розроблених на вимогу відповідача.

У відповідь на клопотання від 18.02.2020 Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області знову відмовлено в наданні дозволів на розроблення документації із землеустрою, що відображено в оскаржуваних наказах від 19.03.2020 за №№ 2-7444/15-20-СГ, 2-7408/15-20-СГ, 2-7411/15-20-СГ.

У вказаних наказах відповідач посилається на ч.ч. 1-4 ст. 22, ч.ч. 6,7 ст. 118, ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України (із змінами), Положення про Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 12.11.2019 року № 285, та вказує що відмовлено у наданні вказаних дозволів на підставі ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а саме, відповідно до ст. 45 Закону України "Про землеустрій" для визначення перспективи щодо використання та охорони земель, підготовки обґрунтованих пропозицій у галузі земельних відносин, організації раціонального використання та охорони земель, підготовки обґрунтованих пропозицій у галузі земельних відносин, організації раціонального використання та охорони земель, перерозподілу земель з урахуванням потреби сільського, лісового та водного господарств, розвитку сіл, селищ, міст, територій оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного призначення, природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення тощо - розробляються схеми землеустрою і техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель, оскільки з наданих документів та матеріалів, та публічно-кадастрової карти України на земельних ділянках, на які позивачі бажають отримати дозволи на розроблення проекту землеустрою щодо відведення ділянок у власність, розташовані об`єкти нерухомого майна. Зокрема, техніко-економічне обґрунтування є передпроектним документом, в якому на основі врахування природних, економічних та соціальних умов розробляється комплекс взаємопов`язаних заходів щодо раціонального використання земельних ресурсів, їх розвитку і організації, встановленню інфраструктури.

Техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель повинні включати інформацію про перспективний стан використання та охорони земель, схему запланованих заходів щодо раціонального використання та охорони земель, схему сучасного використання земель, схему перспективного використання земель та схему організації території.

Враховуючи вказане, а також те, що на суміжних земельних ділянках знаходяться об`єкти нерухомого майна та з метою уникнення порушень прав інших власників нерухомого майна на земельну ділянку (господарський двір) запропоновано доопрацювати техніко-економічне обґрунтування використання та охорони земель, з урахуванням законних інтересів суміжних землевласників (землекористувачів) та здійсненням заходів щодо комплексної організації територій декількох землекористувачів (землевласників, орендарів).

Позивачі вважають вказані накази від 19.03.2020 протиправними та такими, що підлягають скасуванню, а тому звернулись до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно із ст. 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких, зокрема, належать землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЗК до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

В силу положень п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються громадянам у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Частиною 4 статті 116 ЗК України визначено, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Оцінюючи спірні накази, суд керується нормами ч. 2 ст. 2 КАС України, в силу якої, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони у тому числі на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Приймаючи оскаржувані накази, відповідач як на їх підставу зіслався на формулювання загального характеру "невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко - економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно - територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів".

При цьому відповідач посилається на ст. 45 Закону України "Про землеустрій", відповідно до якої схеми землеустрою і техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць розробляються з метою визначення перспективи щодо використання та охорони земель, для підготовки обґрунтованих пропозицій у галузі земельних відносин, організації раціонального використання та охорони земель, перерозподілу земель з урахуванням потреби сільського, лісового та водного господарств, розвитку сіл, селищ, міст, територій оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного призначення, природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення тощо.

Також відповідач вказує, що на земельних ділянках, на яких позивачі бажають отримати дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення ділянок у власність, розташовані об`єкти нерухомого майна.

Враховуючи вказане, а також те, що на суміжних земельних ділянках знаходяться об`єкти нерухомого майна та з метою уникнення порушень прав інших власників нерухомого майна на земельну ділянку (господарський двір) запропоновано доопрацювати техніко-економічне обґрунтування використання та охорони земель, з урахуванням законних інтересів суміжних землевласників (землекористувачів).

Щодо наведених відповідачем підстав відмови у наданні дозволів на розроблення документації із землеустрою, суд звертає увагу, що підставою відмови у наданні таких дозволів може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Зазначений перелік підстав є вичерпним. Разом з тим, наведені відповідачем підстави не передбачені ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Відповідачем не конкретизовано яким саме вимогам та яких законів, актів чи інших документів не відповідають місця розташування бажаних земельних ділянок.

В той же час, судом встановлено, що позивачами за власної ініціативи до клопотання долучено техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель, які є передпроектними документами та зі змісту яких вбачається відсутність будь-яких обмежень використання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та не вказано наявність на земельній ділянці капітальних споруд.

Крім того, як слідує із матеріалів справи викопіювань з кадастрової карти (чергового кадастрового плану Каташинської сільської ради Чечельницького району Вінницької області), земельні ділянки, на які претендують позивачі, відносяться до земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до положень ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до п. 2.5.4 висновків техніко-економічних обґрунтувань використання і охорони земель, що передбачаються до відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства позивачам, яке надано до суду, на момент їх виготовлення земельні ділянки не зайняті капітальними спорудами, придатні для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на бажаних земельних ділянках відсутні об`єкти нерухомого майна.

З врахуванням викладеного, а також враховуючи відсутність доказів того, що розташування земельної ділянки суперечить ч. 7 ст. 118 ЗК України, суд дійшов висновку, що накази Головного управління Держгеокадастру Вінницькій області від 19.03.2020 за №. № 2-7444/15-20-СГ, 2-7408/15-20-СГ, 2-7411/15-20-СГ про відмову в наданні дозволів на розроблення документації із землеустрою є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача надати дозволи позивачам на виготовлення проектів землеустрою, то суд розглядаючи їх керується наступними мотивами.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що розглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано частиною сьомою статті 118 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Такі ж висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі № 440/793/19, від 02.04.2020 року у справі № 826/568/19, а також від 02.07.2020 року за № 825/2228/18.

Також, суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці також неодноразово покликався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 CM, від 11.02.2019 у справі N 2а-204/12).

Як встановлено судом у даній справі, позивачі двічі звертались до відповідача із клопотаннями про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, втім отримували відмову в наданні дозволу у формі наказів.

Суд вважає за доцільне акцентувати увагу, що відповідачем у кожному із наказів застосовані різні підстави для відмови, що свідчить про ненадання останнім вичерпної повної відповіді і ґрунтовних роз`яснень, згідно чинного законодавства України.

Тому, беручи до уваги повторюваний характер відмови, суд доходить висновку про необхідність врахування положень ст. 13 Конвенції, правових висновків Верховного Суду та вважати в даному випадку належним способом захисту порушеного права саме зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати позивачам дозволи на розроблення документації із землеустрою.

Такий спосіб захисту порушеного в повному обсязі відповідає повноваженням суду, визначеним ч. 4 ст. 245 КАС України. При цьому суд враховує, що за встановлених у справі обставин всі умови для прийняття рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки розташованої на території позивачами виконано. Інших обставин, що могли б слугувати підставами для відмови в наданні таких дозволів ні оскаржуваний наказ, ні відзив на позовну заяву не містить.

Частиною першою статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частин першої - другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, адміністративний позов належить задовольнити повністю.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, на користь позивачів підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені ними судові витрати зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 19.03.2020 за №2-7444/15-20-СГ про відмову надання дозволу на розроблення документації із землеустрою ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 1,00 га із земель державної власності сільськогосподарського признання на території Каташинської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарство (код цільового призначення - 01.03).

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 19.03.2020 за №2-7408/15-20-СГ про відмову надання дозволу на розроблення документації із землеустрою ОСОБА_2 .

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 1,00 га із земель державної власності сільськогосподарського признання на території Каташинської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарство (код цільового призначення - 01.03).

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 19.03.2020 за №2-7411/15-20-СГ про відмову надання дозволу на розроблення документації із землеустрою ОСОБА_3 .

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати ОСОБА_3 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 1,00 га із земель державної власності сільськогосподарського признання на території Каташинської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарство (код цільового призначення - 01.03).

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області судовий збір у розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень гривень 80 копійок).

Стягнути на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області судовий збір у розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень гривень 80 копійок).

Стягнути на користь ОСОБА_3 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області судовий збір у розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень гривень 80 копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити: ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ); ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ); ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ); Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (код ЄДРПОУ - 39767547, вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027).

Повний текст рішення складено: 19.08.2020

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна