Справа № 755/11636/20
Суддя: Гончарук В. П.
Дата ухвалення: 2020-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" серпня 2020 р. Дніпровський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Гончарука В.П.

при секретарі Гриценко О.І.,

за участі учасників справи:

представників позивача Мельник М.М.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_3

перекладач Хамраєвої Гуллалек

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, адміністративну справу за позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області до громадянина Республіки Узбекістан ОСОБА_1 про продовження строку затримання,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, звернулось до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: продовжити строк затримання громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 строком на 6 (шість) місяців.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20 лютого 2020 року у ході проведення профілактичних заходів з виявлення іноземців та осіб без громадянства, які нелегально перебувають на території України, працівниками ДМС у м.Києві та Київській обл. було виявлено громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходиться на території України без законних підстав .

В ході проведення перевірки було встановлено, що 7.12.2018 р. громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 прибув на територію України через державний кордон пункт пропуску «Хутір Михайлівський» , після закінчення дозволеного строку перебування на території України своєчасно териорію України не залишив, та не звертався до органів ДМС щодо продовження строку перебування на території України, а також щодо оформлення довідки на тимчасове проживання на території України.

Паспортний документ у відповідача наявний, але близьких родичів серед громадян України не має, постійного джерела доходів, гарантій приймаючої сторонни в Україні не має, тобто підстави для подальшого перебування на території України відсутні.

За порушення міграційного законодавства України 27.03.2919 р. відносно громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 прийнято рішення про примусове повернення до країни походження та зобов`язано залишити територію України не пізніше 10.04.2019 р. з забороною в`їзду на територію України строком на 3 роки.

Вказане рішення відповідачем у встановленому законом порядку не оскаржувалося, але в свою чергу відповідач не залишив в добровілдьному порядку територію України.

21.02.2020 р. Ріпкінським районний судом Чернігівської обл. було ухвалено рішення про задоволення адміністративного позову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області до громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про примусове видворення з України. Того ж дня, прийнято рішення про поміщення громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 до Чернігівського ПТПІ.

Позивач вказує, що ним активно вживаються заходи щодо примусового видворення відповідача, але у позивача виникають відповідні об`єктивні труднощі, а саме у зв`язку з відсутністю прямого авіосполучення між країнами України та Узбекистану в зв`язку з спалахом гострої респіраторної хвороби COVID-19,спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 закрито пункти пропуску через державний кордон та на даний час можливо здійснити видвирення відповідача, за умови наявності чартерного рейсу, відправити відповідача ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до країни походження, через треті країни та відповідачу беде запропоновиний авіарейс для його відправлення до Республіки Узбекистан.

Представник позивача судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

При цьому представник позивача підтвердив той факт, що відповідач спірвпрацює з органами ДМС, його особа встанволена та оформлені всі документи, необхідні для його відправлення до країни походження.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову, обгрунтовуючи це тим, що правових підстав для його задоволення не має, особа відповідача ідентифікована, відповідач співпрацює з представиками ДМС, та немає правових підстав для протовження його затримання, крім того відповідач готовий виїхати до країни походження через третю країну та придбати квиток з власний кошт.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши відзив на позовну заяву, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку у тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Як убачається з матеріалів справи, За порушення міграційного законодавства України 27.03.2919 р. відносно громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . прийнято рішення про примусове повернення до країни походження та зобов`язано залишити територію України не пізніше 10.04.2019 р. з забороною в`їзду на територію України строком на 3 роки.

Вказане рішення відповідачем у встановленому законом порядку не оскаржувалос, але в свою чергу відповідач не залишив в добровілдьному порядку територію України.

21.02.2020 р. Ріпкінським районний судом Чернігівської обл. було ухвалено рішення про задоволення адміністративного позову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області до громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про примусове видворення з України. Того ж дня, прийнято рішення про поміщення громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 до Чернігівського ПТПІ.

Вказане рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більше як вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Відповідно до ч. 11, 12, 13 ст. 289 Кодексу адміністративного судочинства України, строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців. Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Судом встановлено, що під час перебування громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в пункті тимчасового перебування іноземців, останній надав відомості та документи, що його ідентифікували.

У п. п. 7, 14, 15 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI, визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Статтею 5 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом; b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У ч. 4 ст. 30 Закону № 3773-VI, визначено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більше як на 18 місяців.

Відповідно до приписів ч. ч. 11, 13 ст. 289 КАС України, строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.

За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Пунктом 1 Розділу VІ «Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців» Інструкції № 353/271/150, передбачено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України, орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомо мості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.

Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Системний аналіз викладених законодавчих положень надає підстави стверджувати, що видворення іноземного громадянина, який не має жодних документів, за межі України обумовлює необхідність встановлення його особи, тобто, чіткої ідентифікації компетентними органами країни походження та наявність офіційної відповіді з дипломатичних/консульських органів відповідної країни для належного виконання рішення суду про видворення іноземця.

При цьому, ч. 13 ст. 289 КАС України, регламентовано дві умови, наявність хоча б однієї з яких надає підстави для прийняття адміністративним судом рішення про продовження затримання такої особи в межах максимально можливого строку (18 місяців).

Згідно підпункту 1 пункту 1 Рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 13.03.2020, введеного в дію Указом Президента від 13.03.2020 №87/2020, розпорядження Кабінету Міністрів України «Про тимчасове закриття деяких пунктів пропуску через державний кордон та пунктів контролю і припинення в них пішохідного сполучення» від 13.03.2020 № 288-р, розпорядження Кабінету Міністрів України «Про тимчасове обмеження перетинання державного кордону, спрямоване на запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 14.03.2020 № 287-р тимчасово закрито пункти пропуску через державний кордон та пункти контролю, а також тимчасово припинено пішохідне сполучення у пунктах пропуску через державний кордон.

У даному випадку, особу відповідача вже було належним чином ідентифіковано, адже на його ім`я видано свідоцтво на повернення до країни походження, яке, з певних причин не було реалізоване (карантинні обмеження), з огляду на що, спірні правовідносини не входять до можливих до застосування за ст. 289 КАС України.

Посилання міграційного органу на карантинні обмеження та закриття державного кордону на час пандемії коронавірусу, та необхідність виготовлення нового свідоцтва про повернення до країни походження із дійсним строком його дії, не є підставою для продовження строку затримання іноземця, адже не відносяться до обставин, передбачених приписами ст. 289 КАС України, які є вичерпними. Крім того, продовження строку затримання відповідача, без належних та вичерпних на те підстав, не відповідає ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже, покладає на відповідача додаткові обов`язки, що мають наслідком обмеження свободи пересування, які відповідно до законодавства, мать забезпечуватись саме з боку держави - відповідним міграційним органом.

Так, п. 1 ст. 5 Конвенції, має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

На підставі вищевикладене, суд приходить до висновку про не обґрунтованість позовних вимог позивача Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві до громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , про продовження строку затримання.

Враховуючи вищевикладене, керуючись Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», статей 2, 4, 5, 6, 194, 211, 217, 241, 24, 245, 246, 289 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволені позову Центральному міжрегіональному управлінню Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (Код , адреса: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А) до громадянина Народної республіки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( тимчасово перебуває АДРЕСА_1 ) про продовження строку затримання .

Відповідно до ч. 16 ст. 289 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Дніпровський районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 20 серпня 2020 року.

Суддя :