Справа № 1.380.2019.004276
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2020-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.004276
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2020 року

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Сакалоша В.М.,

секретаря судового засідання Гулкевича В.О.;

за участю: представника позивача Бойчук Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАДОБУД-ПРЕСТИЖ» до Головного управління Державної податкової служби України у Львівській області про визнання протиправним і скасування податкового-повідомлення рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРАДОБУД-ПРЕСТИЖ» (82613, Львівська область, Сколівський район, смт. Верхнє Синьовидне, вул. Січових Стрільців, 45) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області (79003, м. Львів, вул. Стрийська, 35) у якому просить суд: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 17.04.2018 №.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ГУ ДФС у Львівській області було проведено камеральну перевірку ТзОВ «ГРАДОБУД-ПРЕСТИЖ», податкової звітності податкової декларації з податку на прибуток підриємств за 2017 рік, за результатами якої складено Акт. На підставі вказаного акту ГУ ДФС у Львівській області було прийняте податкове повідомлення-рішення від 14.04.2018 року №, яким збільшено суму грошового зобов`язання. Оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням встановлено порушення ТзОВ «ГРАДОБУД-ПРЕСТИЖ» п.123.1 ст.123 розділу 2 Податкового кодексу України. Вважає рішення прийняте за результами камеральної перевірки податкової звітності податкової декларації на підставі протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Оскільки актом про результати перевірки на підставі якого прийнято податкове повідомлення-рішення виявлено розбіжності а саме: в податковій декларації з податку на прибуток, поданої до Сколівського відділення Стрийської ОДПІ в ряд 02 « Фінансовий результат до оподаткування (прибуток або збиток)», поданого в автоматизовану систему « Єдине вікно подання електронних документів « ДФС України відображено суму 0.0 грн., а в звіті про фінансові результати прибуток відображено в сумі 4806700 грн, розбіжність становить 4806700,00 гривень, чим порушено підпункт 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПП України. На основі цього органом доходів та зборів зроблено висновок про те, що ТзОВ «ГРАДОБУД ПРЕСТИЖ» занижено в податковій декларації з податку на прибуток об`єкт оподаткування (ряд 04), що призвело до зниження податку на прибуток за 2017 рік. Стверджує, що ТзОВ « ГРАДОБУД ПРЕСТИЖ» помилково не було включено к Звіт про фінансові результати за 2017 рік відомостей про бухгалтерський рахунок 92 та 94, що призвело до виникнення розбіжностей. Однак 01.04.2018 року було надано уточнений Фінансовий звіт суб`єкта малого підприємництва, в якому усунуто помилкові дані щодо об`єкта оподаткування.

Ухвалою судді від 27.08.2019 позовну заяву було залишено без руху. У встановлений ухвалою строк, позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою судді від 16.09.2019 відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі та призначено підготовче судове засідання на 08.10.2019 року ухвалу суду сторонами було отримано 01.10.2019 року та 20.09.2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення наявним в матеріалах справи, сторони у встановлений строк та належним чином повідомлені про розгляд справи.

07.10.2019 року до суду за вх. №36137 відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив обґрунтований тим, що спірне податкове повідомлення-рішення винесене з дотриманням вимог чинного законодавства України, позаяк оскаржуване податкове повідомлення рішення прийняте за результатами камеральної перевірки ТзОВ « ГРАДОБУД ПРЕСТИЖ».

В судовому засіданні 08.10.2019 для надання відповіді на відзив, у підготовчому судовому засіданні було оголошено перерву до 05.11.2019 о 11:00 год. Як вбачається з розписки наявної в матеріалах справи, представник позивача та відповідача були належним чином повідомлений про дату та час наступного судового засідання.

У судове засідання призначене на 05.11.2019 о 11:00 год. сторони не з`явилися.

Представник позивача подав суду клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№40667 від 05.11.2019) у зв`язку з участю у цей же час у розгляді кримінального провадження у Галицькому районному суду м. Львова. Відповідно до інформації з Автоматизованої системи документообігу суду, дане клопотання надійшло до суду о 10:30 год. При цьому, відповіді на відзив до суду не надав.

Суд ухвалив відкласти розгляд справи на 14.11.2019 о 13:00 год. Позивач був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення (трек-номер 678).

14.11.2019 та 05.12.2019 судові засідання не відбулися у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному.

Наступне судове засідання будо призначене суддею на 23.01.2020 о 11:00 год. Про дату та час його проведення позивач відповідно до наявного повідомлення про вручення поштового відправлення (трек-номер 211) був повідомлений належним чином 16.01.2020.

У судове засідання призначене 23.01.2020 о 11:00 год. позивач явку представника не забезпечив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про її розгляд без участі представника до суду не надходило.

З огляду на наведене, суд призначив розгляд справи на 11.02.2020 о 11:30.

У судове засідання по розгляду справи призначене 11.02.2020 о 11:30 представник позивача не з`явився, судом за вхідним №555ел. о 11:16 год. безпосередньо перед засіданням було отримано клопотання представника позивача про відкладення у зв`язку з участю представника в колегіальному розгляді кримінального провадження у Галицькому районному суді м. Львова.

Враховуючи наведене у сукупності, судом не встановлено визначених ч. 2 ст. 205, 206 КАС України підстав для відкладення розгляду даної справи.

Ухвалою судді від 11.02.2020 року позовну заяву було залишено без розгляду.

Постановою від 30.04.2020 Восьмий апеляційний адміністративний суд ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 про залишення позовної заяви без розгляду в справі № 1.380.2019.004276 скасував. Справу № 1.380.2019.004276 направив для продовження розгляду до Львівського окружного адміністративного суду.

20.05.2020 матеріали справи надійшли до Львівського окружного адміністративного суду.

Ухвалою судді від 21.05.2020 року адміністративну справу 1.380.2019.004276 прийнято для продовження розгляду. Розгляд справи продовжено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді від 11.06.2020 року занесеною у протокол судового засідання, підготовче засідання відкладено на 06.08.2020 року у зв`язку з неявкою сторін. Про дату та час його проведення сторони відповідно до наявних повідомлень про вручення поштового відправлення були повідомлені належним чином 16.06.2020 року.

05.08.2020 року представником ГУ ДПС у Львівській області подано у суд додаткові пояснення у котрих відповідач вважає доводи позивача безпідставними та необґрунтованими посилаючись на проведену камеральну перевірку та норми ПП України.

06.08.2020 року у судовому засіданні у приміщенні Львівського окружного адміністративного суду представник відповідача Козоріз О.О. заявив клопотання про заміну сторони із Головного управління ДФС у Львівській області на належну сторону Головне управління ДПС у Львівській області.

Ухвалою суду 06.08.2020 року, що занесена у протокол судового засідання суд керуючись статтею 52 Кодексу адміністративного судочинства допустив заміну первинного відповідача задовольнив клопотання представника позивача Козоріз О.О. та замінив сторону відповідача із Головного управління ДФС у Львівській області на належну сторону Головне управління ДПС у Львівській області.

Ухвалою суду 06.08.2020 року, що занесена у протокол судового засідання закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Під час розгляду справи по суті, представник відповідача проти задоволення позову заперечила, з підстав викладених у відзиві та додаткових поясненнях.

Позивач явку представника не забезпечив, був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

ГУ ДФС у Львівській області Державної фіскальної служби України було проведено камеральну перевірку ТзОВ «ГРАДОБУД-ПРЕСТИЖ» , податкової звітності податкової декларації з податку на прибуток підриємств за 2017 рік, за результатами якої складено Акт №6296/13-01-12-65/38557864. На підставі акту ГУ ДФС у Львівській області було прийняте податкове повідомлення-рішення від 14.04.2018 року №, яким збільшено суму грошового зобов`язання т ТзОВ «ГРАДОБУД-ПРЕСТИЖ» на загальну суму 1081508.00 грн., з яких 865206,00 грн., за податкові зобов`язання та 216302,00 грн., за фінансовими санкціями.

Оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням встановлено порушення ТзОВ «ГРАДОБУД-ПРЕСТИЖ» п.123.1 ст.123 розділу 2 Податкового кодексу України.

Актом про результати перевірки ТзОВ «ГРАДОБУД-ПРЕСТИЖ» на підставі якого прийнято податкове повідомлення-рішення виявлено розбіжності, а саме: в податковій декларації з податку на прибуток, поданої до Сколівського відділення Стрийської ОДПІ (реєстраційний номер від 08.02.2018 року ) в ряд 02 «Фінансовий результат до оподаткування (прибуток або збиток)», поданого в автоматизовану систему « Єдине вікно подання електронних документів « ДФС України відображено суму 0.0 грн., а в звіті про фінансові результати ( звіт про сукупний дохід ) за 2017 рік ( реєстраційний номер 4875 від 29.03.2018 року) (ряд 2290) прибуток відображено в сумі 4806700 грн, розбіжність становить 4806700,00 гривень, чим порушено підпункт 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПП України. На основі цього органом доходів та зборів зроблено висновок про те, що ТзОВ «ГРАДОБУД ПРЕСТИЖ» занижено в податковій декларації з податку на прибуток об`єкт оподаткування (ряд 04), що призвело до зниження податку на прибуток за 2017 рік.

Позивач зазначає, що ТзОВ « ГРАДОБУД ПРЕСТИЖ» помилково не було включено у Звіт про фінансові результати за 2017 рік відомостей про бухгалтерський рахунок 92 та 94, що призвело до виникнення розбіжностей.

Проте, в даному випадку в позивача не виникло об`єкта оподаткування в розумінні ст. 134 ПК України, оскільки зазначений в податковій декларації фінансовий результат до оподаткування підлягає зменшенню на суму витрат. В платника податків наявна вся первинна бухгалтерська документація на підтвердження витрат за господарськими операціями за звітний період.

У випадках отримання акту камеральної перевірки щодо певної податкової декларації, платник податків не обмежений у праві подати уточнюючий розрахунок до цієї декларації або до інших документів фінансової звітності.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач вважає спірне рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України № 2755-VI від 02.12.2010, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (далі - ПК України).

За правилами підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до вимог пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, нормами Податкового кодексу України, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок проведення перевірок, у тому числі й документальних позапланових виїзних. Лише їх дотримання може бути підставою для висновку про законність такої перевірки. Невиконання, в свою чергу, процедурних вимог Податкового кодексу України щодо призначення та (або) проведення контрольних заходів призводить до визнання перевірок (незалежно від їх виду) незаконними та відсутності правових наслідків таких.

Так, підпунктом 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України встановлено, що камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.

Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.

Отже, з огляду на приписи пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, під час камеральної перевірки не можуть використовуватися документи первинного обліку платника податків.

В силу приписів пункту 76.1 статті 76 Податкового кодексу України камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника такого органу або направлення на її проведення. Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком. Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.

Таким чином, камеральна перевірка є одним з видів податкових перевірок, встановлених пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, та за своєю правовою сутністю є формою поточного документального контролю за дотриманням платником вимог податкового законодавства на підставі декларацій та інших документів податкової звітності, одержаних від платника. При цьому будь-якого окремого рішення для проведення даного виду перевірки не вимагається, оскільки подання платником податків податкової звітної документації автоматично виступає юридичним фактом для перевірки її достовірності. Наведене свідчить про обов`язковий характер камеральної перевірки, яка проводиться у випадку подання платником звітних документів до контролюючого органу. А відтак камеральною перевіркою охоплюються лише ті показники документів, які належать до податкової звітності та мають значення для правильності обчислення платником об`єкта оподаткування та суми податку, що підлягає сплаті до бюджету. Перевірка будь-яких інших відомостей, витребування у платника додаткової інформації та документів, подання яких разом з податковою декларацією чинним законодавством не передбачено, камеральною перевіркою не охоплюється.

Фактично предмет камеральної перевірки передбачає встановлення повноти, своєчасності подання платником податкової звітності, візуальну перевірку правильності оформлення документів податкової звітності (повноти заповнення усіх необхідних реквізитів, чіткості їх заповнення тощо), перевірку правильності складення розрахунків за податковими платежами (арифметичний підрахунок остаточних сум податків, правильність відображення показників, необхідних для обчислення бази оподаткування).

Аналіз достовірності сформованих платником показників податкової звітності під час камеральної перевірки не здійснюється.

Водночас, своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати податків може бути перевірена контролюючим органом в разі здійснення документальних перевірок в порядку, передбаченому статтями 77, 78 Податкового кодексу України.

Слід наголосити, що у випадках отримання акту камеральної перевірки щодо певної податкової декларації, платник податків не обмежений у праві подати уточнюючий розрахунок до цієї декларації.

Право платника подати уточнюючу податкову декларацію кореспондує обов`язок контролюючого органу прийняти таку декларацію, провести в установлений строк камеральну перевірку та за її результатами здійснити відповідні дії.

Таким чином, після проведення камеральної перевірки і до прийняття контролюючим органом податкового повідомлення-рішення за наслідками такої перевірки платник має право подавати уточнюючі розрахунки, а контролюючий орган, приймаючи відповідне податкове повідомлення-рішення за наслідками такої камеральної перевірки, повинен встановити дійсний обов`язок платника зі сплати податку з урахуванням даних уточнюючого розрахунку.

Наведене кореспондує з положеннями статті 201 ПК України, відповідно до пункту 201.10 якої виявлення розбіжностей даних податкової накладної та Єдиного реєстру податкових накладних є підставою для проведення контролюючими органами документальної позапланової виїзної перевірки продавця та у відповідних випадках покупця товарів/послуг. А згідно з пунктом 73.3 ПК України контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком.

Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.

Сукупно проаналізувавши вищезазначені норми, суд прийшов до висновку, що оскільки камеральна перевірка це особливий вид перевірок, яка проводиться у приміщені податкового органу та її предметом є виключно данні податкових декларацій та данні системи електронного адміністрування податку на додану вартість, або своєчасність подання або реєстрації документів податкової звітності та своєчасність перерахування сум грошових зобов`язань платниками податків, під час такої перевірки документи фінансової, статистичної та іншої звітності, регістри податкового та бухгалтерського обліку, первинні документи та податкова інформація не досліджуються, згода платника податків на проведення такої перевірки необов`язкова, податковий орган не позбавлений права здійснювати такий вид перевірок у спірний період, однак суд вважає, що, здійснюючи перевірку позивача відповідач не діяв в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством з питань оподаткування.

Пунктом 76.3 статті 76 ПК України встановлено, що камеральна перевірка податкової декларації або уточнюючого розрахунку може бути проведена лише протягом 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку їх подання, а якщо такі документи були надані пізніше, - за днем їх фактичного подання.

Камеральна перевірка з інших питань проводиться з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу.

Згідно п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно п.п. 16.1.2. п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків і зборів.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит визначається як сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно пункту 22.1 статті 22 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об`єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов`язує виникнення у платника податкового обов`язку.

Як встановлено положеннями пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів. База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

У пункті 198.3 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з пунктом 44.2 статті 44 Податкового кодексу України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

У пункті 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України визначено, що об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається:

- зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку);

- збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Аналіз положень пунктів 44.1, 44.2 статті 44, пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України свідчить, що платник податку на прибуток підприємств з метою визначення об`єкта оподаткування - прибутку визначає фінансовий результат до оподаткування (прибутку або збитку) шляхом коригування (збільшення або зменшення), використовуючи дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування. При цьому показники обліку доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, визначаються на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат доходів, витрат та фінансового результату у фінансовій звітності підприємства визначаються відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Відповідно до пункту 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року № 318 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 року за № 27/4248 (зі змінами) (далі Положення № 318), витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань.

У пунктах 6, 7 розділу «Визнання витрат» зазначеного Положення № 318 визначено, що витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені. Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Згідно з пунктом 10 розділу «Склад витрат» цього Положення №318 собівартість реалізованих товарів визначається за Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 9 «Запаси».

Відповідно до пункту 11 розділу «Склад витрат» цього Положення №318 собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат.

До виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються:

- прямі матеріальні витрати;

- прямі витрати на оплату праці;

- інші прямі витрати;

- змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати.

Перелік і склад статей калькулювання виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) установлюються підприємством.

У пункті 11 розділу «Склад витрат» цього Положення передбачено, що до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу вироблюваної продукції, купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Виходячи з положень абзацу 11 частини першої статті 1, частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Аналіз вказаних норм законів свідчить, що показники обліку доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, визначаються на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством, що передбачено у пункті 44.2 статті 44 Податкового кодексу України.

За змістом абзацу 11 частини першої статті 1, частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов`язкові реквізити, перелік яких визначено у цій нормі.

Таким чином, у податковому обліку понесені витрати на придбання товарів/послуг мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення.

До первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують показники, відображені платником податків у податковій звітності, належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, які за змістом відповідають вимогам закону та які відображають реальні господарські операції.

Суд бере до уваги, що позивачем помилково не було включено у звіт про фінансові результати за 2017 рік відомостей бухгалтерських рахунках 92 та 94 що і призвело до виникнення розбіжностей у податковій декларації на прибуток та фінансовій звітності.

Також суд зазначає, що згідно із пунктом 2.1 Розділу 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до пункту 2.4 Розділу 2 зазначеного Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Із зазначених правових норм вбачається, що податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість та витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, що стала підставою для формування податкового обліку платника податку. Разом з тим, дотримання норм цивільного чи господарського права не означають автоматично реальності вчинення господарської операції. Правильність відображення в податковому обліку господарських операцій відповідно до їх реального змісту повинна здійснюватись виключно на підставі норм податкового законодавства. А відтак, якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображено в укладених платником податків договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Також, згідно пунктів 36.1, 36.5 статті 36, пункту 38.1 статті 38, пункту 44.1 статті 44, пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49 Податкового кодексу України, обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов`язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.

Крім того, відмовивши позивачу у прийнятті уточнюючих відомостей щодо фінансової звітності, не встановивши дійсного обов`язку платника зі сплати податку, відповідач прийшов до хибного висновку про наявність порушень що у свою чергу призвело до прийняття оскаржуваного рішення.

В обґрунтування прийняття спірного податкового повідомлення-рішення відповідачем не наведено обставин, які б вказували на наявність реальних порушень, що мають наслідком збільшення суми грошового зобов`язання. Висновки відповідача ґрунтуються на даних податкової інформації, а не аналізу суті та наслідків господарських операцій, які мали місце у періоді що перевірявся.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 129 Конституції України та частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене в сукупності та виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши надані позивачем та відповідачем докази в контексті вимог законодавства, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем - суб`єктом владних повноважень правомірності свого рішення.

З огляду на зазначене, адміністративний позов слід задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Щодо покликань позивача на необхідність стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу. Суд зазначає, що відповідно до ч.ч.1-2 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з ч.ч.3-4 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.ч.5-7 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом встановлено наступне.

01.05.2018 року між позивачем та адвокатським бюро «Оприско та партнери» підписано договір про надання правової допомоги №1-0105/18-а

01.05.2019 року адвокатом Оприском Миколою Васильовичем виписано ордер про надання правової допомоги у Львівському окружному адміністративному суді (Ордер та копію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю адвокатом долучено до позовної заяви).

Адвокатом позивача також долучено розрахунок №001/1-0105/18-а до якого виставлено рахунок клієнту у сумі 10 000 грн.

Стосовно сум на види послуг по наданому розрахунку, а саме надання консультації 2000 грн., обробка доказів 2000 грн., підготовка позову 5000 грн., то суд звертає увагу що ці послуга та її розмір не співмірні із категорією даної справи, суду не зрозуміла заявлена сума гонорару.

Згідно з ч.1 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Згідно з ч.3 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Проте, суд звертає увагу, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.09.2019 № справи 810/2816/18.

Згідно з ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Суд зазначає, що аналізуючи викладене, беручи до уваги положення КАС України, враховуючи що справа незначної складності, розгляд справи здійснювавався за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, розмір витрат зазначений адвокатом не є пропорційний до предмету спору так як і час витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, суд прийшов до переконання, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Окрім, суду не надано доказ оплати вказаних послуг.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Однак, сплачений судовий збір у розмірі16222,62 грн. підлягає стягненню на користь позивача з Головного управління ДПС у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 139, 241-246, 250, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області від 17.04.2018 року №;

Стягнути з Головного управління ДПС у Львівській області (вул. Стрийська, 35, м. Львів, 79026, ) за рахунок бюджетних асигнувань в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАДОБУД-ПРЕСТИЖ» (82613, Львівська область, Сколівський район, смт. Верхнє Синьовидне, вул. Січових Стрільців, 45; ) 16222 (шістнадцять тисяч двісті двадцять дві) грн. 62 коп. сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 17.08.2020 року.

Суддя В.М. Сакалош