Справа № 640/17992/20
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2020-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

19 серпня 2020 року м. Київ № 640/17992/20

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Балась Т.П., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Центру у справах сім`ї та жінок Деснянського району міста Києва про визнання протиправною відповідь, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Центру у справах сім`ї та жінок Деснянського району міста Києва, у якому просить суд:

- визнати протиправною відповідь Центру у справах сім`ї та жінок Деснянського району м. Києва, викладену у листі від 27.07.2020 за № 01-14/01/Д/1/193;

- зобов`язати Центр справах сім`ї та жінок Деснянського району м. Києві відповідно до законів України «Про інформацію» та «Про доступ до публічної інформації» направити мені на адресу електронної пошти ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на мій запит точну і повну запитувану інформацію, а саме - відповіді на наступні три прямих запитання:

1) Чи має значення для проведення психологічних консультацій із Дітьми той факт, що кривдник ОСОБА_2 , з часу укладання договору від 20.02.2019 про здійснення батьківських прав і визначення місця проживання Дітей - жодного разу не дозволив та свідомо незаконно і самочинно перешкодив мені і Дітям повноцінно і з ночівлею провести разом вихідні і святкові дні за місцем мого проживання? Так чи ні? Якщо ні - прошу аргументувати відповідь;

2) Чи мають значення для проведення психологічних консультацій із Дітьми офіційні документи і достовірно встановлені цими документами факти, а саме - Судове рішення від 07.10.2019, Висновок від 30.08.2019 та офіційні інформації Служби та Деснянської районної у м. Києві держадміністрації? Так чи ні? Якщо ні - прошу аргументувати відповідь;

3) Чи мали б бути враховані для проведення психологічних консультацій із Дітьми працівником Центру у справах сім`ї та жінок ОСОБА_3 (яка згідно з відповіддю від 01.07.2020 за № 347/01-07/176 «у своїй роботі керується Конституцією України, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» Законом України «Про охорону дитинства» та іншими підзаконними актами у цій сфері») наведені у пунктах 1.1 і 1.2 запиту факти, документи та достовірно встановлені цими документами факти? Так чи ні? Якщо ні - прошу аргументувати відповідь.

У силу положень пункту 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ним публічно - владних функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що публічно-правовий спір - це спір, у якому:

- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

- хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування у сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема обов`язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей Кодексом адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Суд зазначає, що предметом позову є відповідь Центру у справах сім`ї та жінок Деснянського району м. Києва на запит позивача щодо надання інформації, викладену листом від 27.07.2020 № 01-14/01/Д/1/193.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 13.01.2011 № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Отже, ключовими ознаками публічної інформації є те, що розпорядники інформації отримали або створили її під час виконання своїх обов`язків, зокрема, як суб`єкти владних повноважень, або просто володіють нею; також вона повинна бути відображена та задокументована.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 13 Закону № 2939-VІ розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Частиною 3 статті 23 Закону №2939-VI встановлено, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Тобто юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі спори щодо правовідносин, пов`язаних з доступом до публічної інформації, в яких оскаржуються рішення, дії чи бездіяльність розпорядників публічної інформації, в тому числі й у разі, якщо такими розпорядниками є не суб`єкти владних повноважень. Визначальним в даному випадку є те, що запитувана інформація є публічною.

Тотожна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 30.09.2013 №11 «Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 13.01.2011 №2939-VI «Про доступ до публічної інформації», де зазначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на будь-які спори про оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників публічної інформації, які виникають у правовідносинах, врегульованих Законом України «Про доступ до публічної інформації», в тому числі якщо й відповідачем у такому спорі є не суб`єкт владних повноважень, оскільки частиною третьою статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

На стадії відкриття провадження в такій справі необхідно з`ясувати, яку інформацію не надано позивачу і, якщо ця інформація є публічною, то такий спір в будь-якому разі належить до юрисдикції адміністративних судів незалежно від відповідача у спорі, навіть якщо інформація не є публічною, але позивач суб`єктивно уявляє її такою. Тому суд, встановивши, що запитувана інформація не є публічною в розумінні Закону або відповідач не є розпорядником такої інформації, повинен відмовити в позові.

В даному випадку, запит позивача стосується надання інформації щодо впливу певних обставин, а саме створення перешкод ОСОБА_2 у реалізації позивачкою батьківських прав, а також фактів, встановлених судовим рішенням від 07.10.2019, висновком від 30.018.2019, на проведення психологічних консультацій з дітьми.

Відтак, запит позивача не є запитом на отримання публічної інформації в розумінні вимог ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» та ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Крім того, відповідачем у справі зазначено Центр у справах сім`ї та жінок Деснянського району міста Києва.

Суд зазначає, що у спірних правовідносинах відповідач, виходячи зі змісту Положення Центр у справах сім`ї та жінок Деснянського району міста Києва, не здійснює владні управлінські функції, у зв`язку з чим розгляд справи не належить до юрисдикції адміністративного суду.

Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішення Європейського суду з прав людини (далі Суд) від 20.07.2016р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №29458/04, №29465/04) зазначено, що відповідно до прецидентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v.Austria), заява №7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Таким чином, даний спір є цивільно-правовим спором та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у загальному місцевому суді за правилами, встановленими Цивільним процесуальним кодексом України.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що спір між позивачем та вказаним відповідачем не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.

У силу положень пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 19, 170, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Центру у справах сім`ї та жінок Деснянського району міста Києва про визнання протиправною відповідь та зобов`язання вчинити дії.

2. Роз`яснити заявникові, що даний спір належить до юрисдикції місцевого загального суду та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

3. Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання (підписання).

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя Т.П. Балась