Справа № 343/457/20
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2020-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 рокуЛьвівСправа № 343/457/20 пров. № А/857/8163/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Онишкевича Т.В., Коваля Р.Й.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області на ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області (головуючий суддя Керніцький І.І.) про передачу адміністративної справи, постановлену у відкритому судовому засіданні у м.Долина о 10 год. 21 хв. 15 червня 2020 року у справі №343/457/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , дільничного офіцера поліції Долинського ВП Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, Головного управління Національної поліції в Івано-Франківської області, про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

В С Т А Н О В И В:

13.03.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , дільничного офіцера поліції Долинського ВП Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, Головного управління Національної поліції в Івано-Франківської області про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2020 року адміністративну справу передано за підсудністю на розгляд до Івано-Франківського міського суду.

Передаючи справу за підсудністю, суд першої інстанції виходив з того, що розгляд справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені частиною 1 статті 122 КУпАП, відноситься до компетенції органів Національної поліції. Суд першої інстанції вказав, що працівники органів поліції, які мають спеціальні звання поліції мають накладати адміністративні стягнення та розглядають справи про адміністративні правопорушення від імені цих органів. Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідні працівники органів поліції не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями статті 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені частиною 1 статті 122, статтею 126 КУпАП.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, Головне управління Національної поліції в Івано-Франківської області подало апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2020 року. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що така ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з неповним з`ясуванням обставин справи. Скаржник вказує, що відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції встановив, що такий підсудний Долинському районному суду Івано-Франківської області. Скаржник зазначає, що справу було призначено до розгляду та кілька разів переносилось. Скаржник вказує, що стаття 25 КАС України передбачає альтернативне право позивача звернутись до суду або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача, або адміністративним судом за місцезнаходження відповідача. Скаржник вважає, що позивач визначив підсудність цієї справи, коли звернувся із позовом до суду. Звертає увагу, що ні позивач, ні відповідач не звертались у Долинський районний суд Івано-Франківської області з заявою про передачу справи за підсудністю. Вважає, що оскільки справа прийнята судом першої інстанції до провадження, то повинна бути ним розглянута.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на ухвалу суду першої інстанції, яка відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції розгляд справи здійснює в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами з врахуванням часу дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 18.02.2020 близько 19 год 35 хв автомобіль «BMW 525», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 в м.Болехові по вул. Франка здійснив зупинку на посадковому майданчику для зупинки маршрутних транспортних засобів, чим порушив ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП.

Вказане стало підставою для винесення поліцейським Долинського ВП Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області постанови серії БАА №326091 від 18.02.2020, яку в подальшому ОСОБА_1 оскаржив до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Частиною 1 статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до частини 1 статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви, серед іншого, з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Підсудність правова категорія, яка розмежовує компетенцію між адміністративними судами щодо розгляду адміністративних справ. Розмежування предметної юрисдикції (підсудності) адміністративних судів визначає стаття 20 КАС України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Поняття «підсудність» як територіальна юрисдикція розкривається законодавцем у параграфі 3 глави 2 розділу І КАС України, питання такої врегульовані приписами статтей 25-30 КАС України. Територіальна підсудність покликана розмежувати компетенцію по розгляду адміністративних справ між однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх діяльність.

Згідно з частиною 1 статті 25 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 29 КАС України суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо після відкриття провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що в разі подання особою позову із застосуванням правил альтернативної підсудності з порушенням територіальної підсудності, така справа має бути передана судом, до якого вона надійшла, до іншого належного суду. При цьому, згідно положень частини 1 статті 25 КАС України, право вибору адміністративного суду надається позивачеві.

Частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) передбачена відповідальність за порушення правил перевезення вантажів.

Відповідно до статті 222 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення, передбачені частиною 1 статті 122 КУпАП підвідомчі органам Національної поліції.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 4 КАС України відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності адміністративним судом не вирішується питання щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності, а перевіряється законність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень у таких справах, за наслідками чого суд може визнати скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

При цьому, належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Так, предметом заявленого спору є оскарження дій дільничного офіцера поліції Долинського ВП Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області щодо притягнення до адміністративної відповідальності позивача, тобто з приводу дій службової особи суб`єкта владних повноважень у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Враховуючи зазначені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених частиною 1 статті 122 КУпАП, працівники органів (підрозділів) Національної поліції діють від імені органів Національної поліції.

Проте, оскільки одним з відповідачів є Головне управління Національної поліції в Івано-Франківської області, місцезнаходження якого: вул.Академіка Сахарова, 15, м.Івано-Франківськ, а позивач, місце реєстрації якого є м. Болехів Івано-Франківської області, яке є містом обласного значення, не висловив заперечень щодо передачі справи за територіальною підсудністю, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо передачі адміністративної справи до Івано-Франківському міському суду як адміністративного суду. Крім того, питання передачі справи вирішено до початку розгляду справи по суті.

Частина 1 статті 7 КАС України передбачає, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішеннях пов`язаних із застосуванням статті 6 Конвенції вказує, що словосполучення встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття суд, встановлений законом у частині першій статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…). З огляду на це не вважається судом, встановленим законом орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Повноваження складу суду належить сприймати і як компетентність у розумінні наявності права на розгляд у суді відповідно до предмета спору, вирішення справ судом певної інстанції та судом, який має повноваження на розгляд справ у межах територіальної юрисдикції, визначеної КАС України, що забезпечує право на розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, згідно з позицією Європейського Суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

За таких обставин, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецеденту практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції дотримано норми процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 20, 29, 241, 243, 312, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області про передачу адміністративної справи від 15 червня 2020 року у справі №343/457/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Т. В. Онишкевич
Р. Й. Коваль