Справа № 420/3533/20
Суддя: Глуханчук О.В.
Дата ухвалення: 2020-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3533/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 серпня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Глуханчука О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

24 квітня 2020 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому позивач просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексації грошового забезпечення за період з 04 жовтня 2006 року по 13 жовтня 2015 року;

2) зобов`язати Краматорський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 04 жовтня 2006 року по 13 жовтня 2015 року з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних;

3) стягнути з Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 2000,00 грн. (дві тисячі гривень) на відшкодування моральної шкоди, шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку Державною казначейською службою України;

4) визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо несвоєчасного нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018 роки;

5) зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) інфляційні втрати та 3% річних за несвоєчасне нарахування та виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018 роки;

6) визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 04 жовтня 2006 року по 13 жовтня 2015 року та з 13 січня 2016 року по 07 серпня 2018 року з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних;

7) зобов`язати Одеський прикордонний загін Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період за період з 04 жовтня 2006 року по 13 жовтня 2015 року та з 13 січня 2016 року по 07 серпня 2018 року з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних;

8) стягнути з Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 3000,00 грн. (три тисячі гривень) на відшкодування моральної шкоди, шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку Державною казначейською службою України;

9) стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 2000,00 грн. (дві тисячі гривень) понесених витрат на правничу допомогу;

10) стягнути з Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 4000,00 грн. (чотири тисячі гривень) понесених витрат на правничу допомогу;

11) постановити окрему ухвалу щодо порушення посадовими особами Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Код ) закону, зокрема щодо безпідставної відмови у наданні необхідних для виконання адвокатом своїх повноважень документів та неправомірне позбавлення адвоката можливості належним чином представляти інтереси ОСОБА_1 в суді;

12) рішення суду за результатами розгляду звернути до негайного виконання в межах виплати за один місяць;

13) зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) та Одеський прикордонний загін Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) подати звіт про виконання судового рішення із наданням розрахунку проведених виплат з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що у період з 14.10.2015 року по 09.02.2016 року він проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_1 (ВЧ НОМЕР_4 ), а у періоди з 04.10.2006 року по 13.10.2015 року, 13 січня 2016 року по 07 серпня 2018 року в Одеському прикордонному загоні Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

Як зазначає позивач, під час проходження служби, відповідачами не здійснювалося проведення індексації грошового забезпечення у відповідності до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» № 1282-ХІІ від 03.07.1991 року із змінами та доповненнями та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року № 1078. На вимогу провести нарахування та виплату індексації грошового забезпечення відповідачами відмовлено у такому нарахуванні та виплаті, посилаючись на те, що проведення останньої здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік (відповідь на адвокатський запит від 27.02.2020 року № 11/1296 та від 27.02.2020 року № 11/2146). Вказано, що протягом періодів проходження служби ОСОБА_1 фондом грошового забезпечення Державної прикордонної служби України видатки на виплату індексації грошового забезпечення не було передбачено. Виплата сум індексації грошового забезпечення не проводилась.

Позивач вважає протиправними дії відповідачів щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення, оскільки грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг. Індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Крім того, позивач вважає, що внаслідок протиправних дій відповідачів він має право отримати компенсацію у відповідності до положень ст.625 ЦК України, а саме: інфляцію за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми (індексація грошового забезпечення).

Також, позивач зазначив, що Одеським прикордонним загоном ПдРУ ДПС України (в/ч НОМЕР_5 ) не своєчасно виплачена компенсація за невикористану ОСОБА_1 додаткову відпустки, відповідно до абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Компенсація за додаткову відпустку Одеським прикордонним загоном ПдРУ ДПС України (в/ч НОМЕР_5 ) була виплачена лише 27 березня 2020 року у сумі 13246,40 грн. Таким чином, позивач вважає, що ОСОБА_1 має право отримати компенсацію за порушення Одеським прикордонним загоном ПдРУ ДПС України (в/ч НОМЕР_5 ) грошового зобов`язання у відповідності до положень ст.625 ЦК України, а саме: інфляцію за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми - 13246,40 грн.

Щодо заявленої до відшкодування моральної шкоди, позивач в обґрунтування своїх вимог вказав на те, що протиправні дії відповідачів завдали йому моральної шкоди, що виразилося у душевних переживаннях; протягом тривалого часу позивач був змушений доводити протиправність дій відповідача, неодноразово звертався про відновлення своїх прав, витрачав час на позасудові та судові спори, вживав всіх можливих заходів на поновлення своїх порушених прав. Тобто, постійно змушений докладати зусиль для того, щоб відповідачі виконували свої обов`язки шляхом подачі різноманітних скарг та позовів до суду. Через протиправність відповідача у нарахуванні та виплаті вищевказаних виплат, ОСОБА_1 відчуває приниження і зневагу з боку як відповідачів, так і самої Держави, як до особи яка її захищала. Крім того, дії відповідачів призвели до погіршення та позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими та рідними. Вищевказані обставини призвели до виникнення переживань, стресу, що негативно відображається на психоемоційному стані та стосунках у родині.

Щодо розрахунку розміру моральної шкоди, позивачем зазначено, що на даний час в Україні відсутня затверджена на законодавчому рівні методика розрахунку немайнової шкоди, моральна шкода є індивідуальною і не може ставитися в залежність до інших або аналогічних спорів. Отже, позивачем заявлено відшкодування моральної шкоди з Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України у розмірі 2000,00 грн. (дві тисячі гривень), а з другого відповідача Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України - 3000,00 грн.(три тисячі гривень) на відшкодування моральної шкоди.

Також позивачем заявлено про розподіл, відповідно до ст. 134 КАС України, понесених ним витрат на професійну правничу допомогу шляхом стягнення з Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України 2000, 00 грн., з Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України 4000, 00 грн.

На підставі викладеного, позивач, вважаючи, що діями відповідача порушені його права, гарантовані Конституцією України, звернувся до суду із зазначеним позовом.

Ухвалою суду від 28 квітня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з розглядом справи без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами, згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України.

Цією ухвалою суд встановив учасникам справі строки для подання заяв по суті справи та роз`яснив, що відповідно до розділу VІ Прикінцеві положення Кодексу адміністративного судочинства України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 193, 261 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, розгляду адміністративної справи продовжуються на строк дії такого карантину.

10 травня 2020 року від відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_6 ) через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву з додатковими доказами (а.с. 55-66).

Відповідно до відзиву, відповідач проти задоволення позову заперечує, з позовними вимогами не погоджується, з огляду на наступне. Так, відповідач зазначив, що грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій не входить до складу грошового забезпечення, на яке мав право позивач на день виключення зі списків особового складу, також і індексація не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, не є оплатою праці. Вказані види компенсації не є будь-яким видом грошового зобов`язання в розумінні цивільних правовідносин, як це стверджує позивач, натомість відповідач стверджує, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, яка носить разовий характер, не є грошовим зобов`язанням перед військовослужбовцем з боку військової частини в розумінні ст. 625 ЦК України та не може бути простроченням грошового зобов`язання.

Також відповідач зазначив, що позивач був звільнений та виключений зі списків особового складу наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 282-ос від з 07.08.2018 року, а з вимогою про стягнення середнього заробітку звернувся до суду 15.04.2020 року, тобто зі спливом строку звернення до суду.

Щодо позивних вимог про стягнення моральної шкоди відповідач зазначив, що оскільки позивач не надав до суду належних доказів понесення ним втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, моральних переживань, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими, у задоволенні цих вимог належить відмовити.

Також, згідно викладеної у відзиві на позовну заяву позиції, Одеський прикордонний загін Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України не погоджується із заявленою позивачем вимогою про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, у відзиві відповідач просив суд закрити провадження в адміністративний справі в частині вимог щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_5 здійснити виплату індексації грошового забезпечення, у зв`язку із її виплатою.

Водночас, суд зазначає, що ухвалою від 28 травня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині позовних вимог: Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 04 жовтня 2006 року по 13 жовтня 2015 року та з 13 січня 2016 року по 07 серпня 2018 року залишено без розгляду.

25 травня 2020 року другим відповідачем - Краматорський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України подано до суду відзив на позовну заяву з додатковими доказами, надісланий засобами поштового зв`язку (а.с. 77-90).

Відповідно до відзиву, відповідач проти задоволення позову заперечує, з позовними вимогами не погоджується, з огляду на наступне. Так, відповідач зазначив, що Наказом начальника Краматорського прикордонного загону від 14.10.2015 року № 30-ОС «По особовому складу» ОСОБА_1 було зараховано до списку особового складу та всі види забезпечення, у зв`язку з прибуттям з 26 прикордонного загону Південного регіонального управління м. Одеса до Краматорського прикордонного загону. Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 09.02.2016 року № 36-ОС «По особовому складу» ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, у зв`язку із вибуттям для подальшого проходження військової служби до 26 прикордонного загону Південного регіонального управління м. Одеса.

На підставі викладеного відповідач стверджує, що строк проходження позивачем військової служби в ІНФОРМАЦІЯ_5 з 14.10.2015 року по 09.02.2016 року, тому вимоги до Краматорського загону щодо стягнення коштів за період з 04.10.2006 по 14.10.2015 року є безпідставними.

Відповідач зазначив, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 (Порядок № 1078), виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Вищезазначений Порядок № 1078 не передбачає механізм виплати сум індексації у поточному році за минулі періоди.

Враховуючи, що кошторисними призначеннями Державної прикордонної служби України з липня 2015 року не передбачено виплата індексації грошових доходів персоналу, відповідач зазначив, що позивачу індексація за період проходження військової служби в ІНФОРМАЦІЯ_5 не нараховувалась.

Посилаючись на те, що головним розпорядником коштів є Міністерство внутрішніх справ України, а Краматорський прикордонний загін є лише розпорядником коштів 3 рівня, відповідач вказав про те, що у спірних правовідносинах він діяв у межах наданих йому повноважень, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Також відповідач зазначив, що індексація грошового забезпечення не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, не є оплатою праці, не є грошовим зобов`язанням перед військовослужбовцем з боку військової частини в розумінні ст. 625 ЦК України та не може бути простроченням грошового зобов`язання.

Щодо позивних вимог про стягнення моральної шкоди відповідач зазначив, що оскільки позивач не надав до суду належних доказів понесення ним втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, моральних переживань, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими, у задоволенні цих вимог належить відмовити.

Також, згідно викладеної у відзиві на позовну заяву позиції, Краматорський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України не погоджується із заявленою позивачем вимогою про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

22 травня 2020 року через канцелярію суду від представника позивача - адвоката, повноваження якого підтверджені наявною в матеріалах справи копією договору про надання правничої (правової) допомоги від 07 лютого 2020 року №02/2020, укладеного з ОСОБА_1 , надійшла заява про уточнення позовних вимог на підставі ч. 1 ст. 45 КАС України (а.с. 67-72).

Відповідно до прохальної частини цієї заяви, представник позивача просив внести зміни до позовних вимог, викладених в пункті 1 та пункті 2 позовної заяви, шляхом викладення їх у наступній редакції:

1) визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексації грошового забезпечення за період з 14 жовтня 2015 року по 09 лютого 2016 року;
2) зобов`язати Краматорський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 14 жовтня 2015 року по 09 лютого 2016 року з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних. Решту позовних вимог позивач підтримував та просив задовольнити.

Ухвалою від 28 травня 2020 року, суд постановив:

- прийняти до розгляду заяву про уточнення позовних вимог у справі № 420/3533/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди;

- встановити відповідачам строк для подання відзиву на заяву про уточнення позовних вимог протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання цієї ухвали. Відзив подається до суду разом із документами, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи;

- запропонувати позивачу надати відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на заяву про уточнення позовних вимог;

- запропонувати відповідачам надати протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив заперечення щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів і мотиви їх визнання або відхилення.

Тобто, у зв`язку з прийняттям судом заяви про уточнення позовних вимог, в учасників справи (відповідачів) виникло право на подання заяв по суті справи щодо уточнених позовних вимог у строки визначені Законом України № 540-IX від 30.03.2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Водночас, після постановлення судом ухвали від 28 травня 2020 року про прийняття до розгляду заяви про уточнення позовних вимог, інших заяв по суті справи чи повідомлень про відсутність необхідності у їх наданні з боку учасників справи до суду не надходило.

25 травня 2020 року через канцелярію суду засобами електронної пошти (вхід. № ЕП7521/20) від представника позивача - адвоката, повноваження якого підтверджені наявною в матеріалах справи копією договору про надання правничої (правової) допомоги від 07 лютого 2020 року №02/2020, укладеного з ОСОБА_1 , надійшла заява про залишення без розгляду частини позовних вимог ОСОБА_1 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 240 КАС України (а.с. 73-75).

Відповідно до прохальної частини цієї заяви, представник позивача просив залишити без розгляду позовну заяву в частині вимоги: Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 04 жовтня 2006 року по 13 жовтня 2015 року та з 13 січня 2016 року по 07 серпня 2018 року. В іншій частині позов задовольнити.

Ухвалою суду від 28 травня 2020 року, заяву представника позивача про залишення без розгляду в частині позовних вимог адміністративного позову ОСОБА_1 до Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди задоволено. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині позовних вимог: Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 04 жовтня 2006 року по 13 жовтня 2015 року та з 13 січня 2016 року по 07 серпня 2018 року залишено без розгляду.

Інші заяви по суті справи учасниками справи не надавались, додаткові докази не надходили.

Відповідно до статті 29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 р., постановою КМУ від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, з подальшими змінами, установлено з 12 березня 2020 року на усій території України карантин.

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким, зокрема, розділ VI Кодексу адміністративного судочинства України доповнено пунктом 3.

Відповідно п. 3 розділу VІ Прикінцеві положення Кодексу адміністративного судочинства України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

17 липня 2020 року набув чинності Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) від 18.06.2020 № 731-IX, яким, відповідно до пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення, передбачено що, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Станом на 06 серпня 2020 року від учасників справи не надійшли відповідь на відзив, заперечення та/або заява про продовження процесуальних строків.

З урахуванням вищенаведеного, враховуючи положення пункту 3 розділу VІ Прикінцеві положення КАС України щодо продовження на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальних строків подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, а також строків розгляду адміністративної справи, суд розглядає цю справу за наявними у ній матеріалами в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження після спливу строків передбачених Законом № 540-IX та пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 18.06.2020 року № 731-IX.

Згідно з ч. 1 ст. 120 КАС України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день (ч. 6 ст. 120 КАС України).

У зв`язку з перебуванням судді у щорічній відпустці з 03 серпня 2020 року, справу розглянуто після виходу з відпустки 18 серпня 2020 року.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено наступне.
Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у періоди з 04 жовтня 2006 року по 13 жовтня 2015 року та з 13 січня 2016 року по 07 серпня 2018 року проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_6 ).

У період з 14 жовтня 2015 року по 09 лютого 2016 року ОСОБА_1 проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_5 (Військова частина НОМЕР_4 ) (а.с. 87-88).

Позивач є учасником бойових дій: 12 січня 2016 року ОСОБА_1 отримав безтермінове посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_7 , видане Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України (а.с. 11, 12).

Вказані обставини не заперечуються сторонами справи.

09 лютого 2020 року представник позивача звернувся до Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_1 ) із адвокатським запитом про надання наступної інформації: «Чи проводилося нарахування та виплата ОСОБА_1 сума індексації у відповідності до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 у період з 04 жовтня 2006 року по 13 жовтня 2015 року та з 13 січня 2016 року по 07 серпня 2018 року?; Чи виплачувалася ОСОБА_1 компенсація за додаткову відпустку, передбачена пунктом 12 частини першої ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у кількості 14 днів за 2015, 2016, 2017, 2018 роки ( разом 56 днів) при звільненні в запас ЗСУ у зв`язку із закінченням строку контракту та виключені із списків загону 07.08.2018 року?». Також була запитана довідка про суми грошового забезпечення отримані ОСОБА_1 за час проходження служби в ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_5 ) помісячно, включаючи суми індексації, виплачені відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, компенсації за наявності її виплати за додаткову відпустку, починаючи з 04 жовтня 2006 року по 13 жовтня 2015 року та з 13 січня 2016 року по 07 серпня 2018 року.

Також у цьому звернення позивач просив: у випадку, якщо індексація щомісячного грошового забезпечення та компенсація за додаткову відпустку не проводилась, провести відповідне нарахування та виплату індексації грошового забезпечення та компенсацію за додаткову відпустку у кількості 56 днів за вищевказаний період з урахуванням трьох відсотків річних та інфляційних витрат (а.с. 15).

У відповідь на вказане звернення листом начальника Одеського прикордонного загону від 27 лютого 2020 року № 11/2146 представнику позивача повідомлено, що розрахунок індексації грошового забезпечення за період з 2006 року по 2018 року буде здійснений після отримання грошових карток від галузевого Державного архіву Державної прикордонної служби України. Після надходження відповіді на адресу будуть направлені довідки про грошове забезпечення згідно запиту. Грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки буде виплачена найближчим часом (а.с. 17).

Також представник позивача звертався із адвокатським запитом від 09 лютого 2020 року до Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_2 ), у якому просив надати таку інформацію: «Чи проводилося нарахування та виплата ОСОБА_1 сума індексації у відповідності до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078, у період з 14 жовтня 2015 року по 12 січня 2016 року?». Також була запитана довідка про суми грошового забезпечення отримані ОСОБА_1 за час проходження служби в ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_8 ) помісячно, включаючи суми індексації, виплачені відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, компенсації за наявності її виплати за додаткову відпустку, починаючи з 14 жовтня 2015 року по 12 січня 2016 року.

Також у цьому звернення позивач просив: у випадку, якщо індексація щомісячного грошового забезпечення не проводилась, провести відповідне нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за вищевказаний період з урахуванням трьох відсотків річних та інфляційних витрат (а.с. 16).

У відповідь на адвокатський запит представнику позивача листом начальника Краматорського прикордонного загону від 27 лютого 2020 року № 11/1296 повідомлено про те, що відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 (зі змінами), проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Кошторисними призначеннями військової частини НОМЕР_8 Державної прикордонної служби України не передбачено виплату індексації грошового забезпечення військовослужбовцям з липня 2015 року, відповідно, за період проходження військової служби ОСОБА_2 у Краматорському прикордонному загоні з 14 жовтня 2015 року по 09 лютого 2016 року, індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась (а.с. 18).

Разом із цією відповіддю позивачу була надана довідка про отримане грошове забезпечення за період проходження військової служби у Краматорському прикордонному загоні з жовтня 2015 року по лютий 2016 року (а.с. 19).

Отже, як встановлено судом з матеріалів справи та не заперечується сторонами, за період проходження позивачем військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_5 з 14 жовтня 2015 року по 09 лютого 2016 року, індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась.

Не погоджуючись з невиплатою індексації грошового забезпечення за вказаний період, позивач звернувся до суду з позовними вимогами до Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України та, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 22 травня 2020 року (а.с. 67-72), просить:

1) визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексації грошового забезпечення за період з 14 жовтня 2015 року по 09 лютого 2016 року;

2) зобов`язати Краматорський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 14 жовтня 2015 року по 09 лютого 2016 року з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних.

3) стягнути з Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 2000,00 грн. (дві тисячі гривень) на відшкодування моральної шкоди, шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку Державною казначейською службою України.

Розглянувши позовні вимоги ОСОБА_1 до Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, надаючи юридичну кваліфікацію встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з ст.1-2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до Закону.

Згідно з положеннями ст.8 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії, законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо: індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Преамбулою Закону України Про індексацію грошових доходів населення від 03.07.1991 №1282-XII встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Відповідно до ст.1 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно з положеннями ст.2 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Таким чином, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Частиною 1 статті 4 Закону України Про індексацію грошових доходів населення визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

У відповідності з ч. 1 ст. 6 Закону України Про індексацію грошових доходів населення у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Згідно ст. 5 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Відповідно ч. 2 ст. 6 Закону України Про індексацію грошових доходів населення порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року (далі - Порядок №1078).

Згідно з п. 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 р. № 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Згідно з п.4 цього Порядку, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Відповідно до абзацу 8 пункту 4 Порядку №1078 у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Відповідно до п.6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Таким чином, індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постановах від 12 грудня 2018 року - справа №825/874/17, від 19 червня 2019 року - справа №825/1987/17, а також в постанові від 19 липня 2019 року - справа № 240/4911/18.

Відповідно до вимог чинних нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

При цьому нормами Закону України Про індексацію грошових доходів населення та Порядку № 1078 визначено джерело коштів на проведення індексації.

Пунктом 6 Порядку №1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації.

У рішенні Конституційного суду України від 15.10.2013 року №9-рп/2013 зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України Про оплату праці такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі Кечко проти України Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 Рішення).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

На підставі викладеного, суд зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.

Твердження відповідача про те, що проведення індексації грошових доходів здійснюється виключно у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів є необґрунтованими, оскільки частина шоста статті 5 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, на яку посилається відповідач, не обмежує проведення, передбачених чинним законодавством України, виплат, а вказує на джерела походження цих коштів.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно не було здійснено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексації грошового забезпечення за період з 14 жовтня 2015 року по 09 лютого 2016 року.

Натомість, матеріалами справи підтверджено, що у період з 14.10.2015 року по 09.02.2016 року ОСОБА_1 проходив службу у Краматорському прикордонному загоні.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14 жовтня 2015 року № 30-ОС «По особовому складу» ОСОБА_1 було зараховано до списку особового складу та всі види забезпечення, у зв`язку з прибуттям 14 жовтня 2015 року для подальшого проходження служби з 26 прикордонного загону Південного регіонального управління м. Одеса (а.с. 88).

Наказом начальника Краматорського прикордонного загону від 09 лютого 2016 року № 36-ОС «По особовому складу» ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 09 лютого 2016 року, у зв`язку із вибуттям для подальшого проходження військової служби до 26 прикордонного загону Південного регіонального управління м. Одеса (а.с. 87).

Вирішуючи даний спір, суд також враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, і у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення суду.

Аналіз норм ст. 245 КАС України, у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 КАС України, свідчить про те, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача. Якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже, аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що оскільки не нарахування та не виплата позивачу індексації грошового забезпечення за період з 14 жовтня 2015 року по 09 лютого 2016 року є протиправною бездіяльністю відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушені права позивача підлягають відновленню шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 14 жовтня 2015 року по 09 лютого 2016 року.

Також позивачем були заявлені вимоги щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 04 жовтня 2006 року по 13 жовтня 2015 року та з 13 січня 2016 року по 07 серпня 2018 року до Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, а саме:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 04 жовтня 2006 року по 13 жовтня 2015 року та з 13 січня 2016 року по 07 серпня 2018 року з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних;

- зобов`язати Одеський прикордонний загін Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період за період з 04 жовтня 2006 року по 13 жовтня 2015 року та з 13 січня 2016 року по 07 серпня 2018 року з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних.

Водночас, 25 травня 2020 року через від представника позивача - адвоката, повноваження якого підтверджені наявною в матеріалах справи копією договору про надання правничої (правової) допомоги від 07 лютого 2020 року №02/2020, укладеного з ОСОБА_1 , надійшла заява про залишення без розгляду частини позовних вимог ОСОБА_1 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 240 КАС України (а.с. 73-75).

Відповідно до прохальної частини цієї заяви, представник позивача просив залишити без розгляду позовну заяву в частині вимоги: Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 04 жовтня 2006 року по 13 жовтня 2015 року та з 13 січня 2016 року по 07 серпня 2018 року. В іншій частині позов задовольнити.

Ухвалою суду від 28 травня 2020 року, заяву представника позивача про залишення без розгляду в частині позовних вимог адміністративного позову ОСОБА_1 до Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди задоволено. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині позовних вимог: Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 04 жовтня 2006 року по 13 жовтня 2015 року та з 13 січня 2016 року по 07 серпня 2018 року залишено без розгляду.

Отже, позовні вимоги до Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 04 жовтня 2006 року по 13 жовтня 2015 року та з 13 січня 2016 року по 07 серпня 2018 року, не розглядаються, окрім вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Щодо стягнення з відповідачів інфляційних втрат та 3% річних та застосування до спірних правовідносин статті 625 Цивільного кодексу України.
Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (пункт 60) Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновком суду апеляційної інстанції про те, що вимога позивачки про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості з виплати вихідної допомоги та середнього заробітку є безпідставною, оскільки відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.

Велика Палата Верховного Суду, погодившись з цим висновком суду звернула увагу на таке: У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц вона відступила від висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 висновку Верховного Суду України про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) (див. пункт 32.1 постанови від 16 травня 2018 року).

Однак Велика Палата Верховного Суду не відступала від висловленого у зазначеній постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 іншого висновку Верховного Суду України про те, що припис частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що підстави для нарахування та виплати позивачу інфляційних втрат та 3% річних відсутні, оскільки правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем не регулюються цивільно-правовим договором, внаслідок якого може настати відповідальність щодо виплати інфляційних втрат і 3% річних, а тому підстави нарахування позивачу інфляційних втрат та 3% річних відсутні.

При цьому суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1, 2 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Таким чином, індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18), за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Щодо наступних позовних вимог до Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України. Позивач просить:

1) визнати протиправною бездіяльність Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо несвоєчасного нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018 роки;

2) зобов`язати Одеський прикордонний загін Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) інфляційні втрати та 3% річних за несвоєчасне нарахування та виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018 роки;

Вирішуючи вказані спірні правовідносини, надаючи юридичну кваліфікацію встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР Про відпустки (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України Про відпустки або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII Про оборону України (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР Про відпустки.

Вищезазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18.

У постанові від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України Про відпустки та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби у запас позивач у зразковій справі № 620/4218/18 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2018 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду відхилила твердження скаржника щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.

Отже, доводи відповідача про те, що позивачем пропущений строк звернення до суду, оскільки позивач був звільнений та виключений зі списків особового складу наказом начальника Одеського прикордонного загону № 282-ос від з 07.08.2018 року, а з вимогою про стягнення середнього заробітку звернувся до суду 15.04.2020 року, є безпідставними.

Як повідомляє позивач та не заперечує відповідач, компенсація за додаткову відпустку учаснику бойових дій Одеським прикордонним загоном Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України виплачена позивачу 27 березня 2020 року у сумі 13246,40 грн.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму (частина друга статті 116 КЗпП України).

Отже, з встановлених судом обставин вбачається, що остаточний розрахунок з позивачем проведено відповідачем 27 березня 2020 року, тобто не у день звільнення - 07 серпня 2018 року, що є порушенням.

Таким чином, позовні вимоги позивача, у яких позивач просить визнати протиправною бездіяльність Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Код ) щодо несвоєчасного нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018 роки підлягають задоволенню.

Водночас, з підстав вже наведених у цьому рішенні щодо стягнення з відповідачів інфляційних втрат та 3% річних та застосування до спірних правовідносин статті 625 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачу інфляційних втрат та 3% річних відсутні.

При цьому суд вважає необхідним зазначити позивачу, що відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18), за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.

Згідно з положеннями частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП).

Водночас, позивачем не обраний вищевказаний спосіб захисту своїх порушених прав, натомість, суд, згідно приписів ч. 2 ст. 9 КАС України, розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ч. 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Позивач просить суд стягнути з Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України на його користь моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн. та з Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України 2000,00 грн.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (абз.2 п.5 постанови).

Суд зазначає, що позивач не надав жодних доказів та не навів достатніх та обґрунтованих обставин, які підтвердили б спричинення протиправними діями/бездіяльністю відповідачів йому моральних страждань, не зазначив, в чому полягають його страждання; не зазначено обґрунтованих обставин на підтвердження заподіяння моральної шкоди, а отже не підтверджено наявність причинного зв`язку між заявленою моральною шкодою та діями/бездіяльністю відповідачів.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на наявність втрат немайнового характеру, оскільки доказів на підтвердження вказаного, обґрунтування розміру таких втрат позивачем до суду не надано.

Таким чином суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення відповідачів моральної шкоди є необґрунтованими, а відтак у їх задоволенні слід відмовити.

У позовній заяві позивач також просить суд встановити судовий контролю за виконанням вказаного рішення.

Вирішуючи питання про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, суд зазначає наступне.

Приписами 382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

Позивачем до суду не надано доказів того, що відповідачі можуть ухилятися від виконання даного рішення суду. Позивачем не наведено інших причин та не надано доказів на їх підтвердження.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України подати звіт про виконання судового рішення із наданням розрахунку проведених виплат з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних.

При цьому, суд відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідачів інфляційних втрат та 3% річних.

У позовній заяві позивач також просить суд постановити окрему ухвалу щодо порушення посадовими особами Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Код ) закону, зокрема щодо безпідставної відмови у наданні необхідних для виконання адвокатом своїх повноважень документів та неправомірне позбавлення адвоката можливості належним чином представляти інтереси ОСОБА_1 в суді.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 249 КАС України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно.

Згідно ч.ч. 4-5 ст. 249 КАС України, в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення. З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

Таким чином окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

Відповідно до положень КАС України, вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Судом під час розгляду справи не встановлено порушень закону, які б у розумінні ст. 249 КАС України слугували підставою для винесення окремої ухвали, тому зазначені вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі викладеного, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, дослідивши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 підлягає частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У прохальній частині позовної заяви позивач просить стягнути на користь ОСОБА_1 з Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України 2000,00 грн. (дві тисячі гривень) понесених витрат на правничу допомогу, з Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України - 4000,00 грн. (чотири тисячі гривень) понесених витрат на правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу та їх загального розміру - 6000, 00 грн. позивачем надано (а.с. 28-32):

- договір про надання правової допомоги № 2/2020 від 07 лютого 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Дмитренком Володимиром Вікторовичем, що діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатської діяльністю серії ЖТ № 001144 від 19.12.2019 року;

- тарифи надання послуг адвокатом Дмитренко В.В.;

- акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 20 лютого 2020 року до Договору про надання правової допомоги № 2/2020 від 07 лютого 2020 року;

- меморіальний ордер №2PL546061 від 10 лютого 2020 року на суму 3000, 00 грн. (три тисячі гривень).

Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг №1 від 20 лютого 2020 року, Адвокат надав Клієнту наступні послуги вартістю:

- попереднє опрацювання матеріалів 2 год. 1500, 00 грн.;

- консультація та формування правової позиції 2 год. - 1000, 00 грн.;

- підготовка адвокатського запиту 2 шт. (500 грн./1) - 1000, 00 грн.;

- підготовка процесуальних документів по справі 2500, 00 грн. (написання позовної заяви та відповіді на відзив).

Усього на 6000, 00 грн. Аванс - 3000, 00 грн. До сплати 3000, 00 грн. (а.с. 31).

На підтвердження оплати послуг за договором про надання правової допомоги № 2/2020 від 07 лютого 2020 року, позивачем надано меморіальний ордер №2PL546061 від 10 лютого 2020 року на суму 3000, 00 грн. (три тисячі гривень), платник ОСОБА_1 , одержувач ОСОБА_3 , зі штампом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 32).

Меморіальний ордер є розрахунковим документом, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та нормативно-правових актів Національного банку України (стаття 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Отже, матеріалами справи підтверджено надання позивачу професійної правничої допомоги щодо представництва інтересів у суді першої інстанції, справа № 420/3533/20.

Водночас, дослідивши надані представником позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу письмові докази, суд вважає співмірним та розумним розмір компенсації вартості наданих адвокатом послуг з представництва інтересів у суді першої інстанції у розмірі 3000, 00 грн.

Крім того, саме на суму у розмірі 3000, 00 грн. складений меморіальний ордер №2PL546061 від 10 лютого 2020 року.

При цьому, в прохальній частині позову позивач просить стягнути з відповідачів витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 6000, 00 грн., однак, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, витрати на професійну правничу допомогу надані позивачу на суму у розмірі 3000, 00 грн.

Цю суму суд і стягує на користь позивача, враховуючи незначну складність справи, досліджені докази, що надані на підтвердження понесених позивачем витрат на оплату правової допомоги, вимоги чинного процесуального законодавства щодо справедливого вирішення спорів та дотримання принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі та наявність підстав для зменшення розміру витрат на оплату правової допомоги.

Відповідно до ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У відповідності з ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

На підставі викладеного, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, згідно ст.139 КАС України, суд присуджує позивачу здійснені ним документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу, які складають 3000, 00 грн., за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме по 1500, 00 грн. з кожного відповідача.

Враховуючи, що позивач звільнений від оплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, розподіл судових витрат зі сплати судового збору на його користь не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 90, 120, 132, 134, 139, 241-246, 250, 255, 262, 291, 295, 297, п. 3 розд. VІ Прикінцеві положення КАС України,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 14 жовтня 2015 року по 09 лютого 2016 року.

Зобов`язати Краматорський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 14 жовтня 2015 року по 09 лютого 2016 року.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо несвоєчасного нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018 роки.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ; 65125, м. Одеса, вул. Левітана, 113) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500, 00 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Краматорського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (; 84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Марата, 16) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500, 00 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Позивач ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ).

Відповідач Одеський прикордонний загін Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (; 65125, м. Одеса, вул. Левітана, 113).

Відповідач Краматорський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (; 84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Марата, 16).

Суддя О.В. Глуханчук

.