Справа № 620/1321/20
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2020-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2020 року Чернігів Справа № 620/1321/20

Чернігівський окружний адміністративний суд:

під головуванням судді Соломко І.І.,

за участю секретаря Пархомчука Д.А.,

представника позивача Приходько О.С.,

представника відповідача Парасотченко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, протоколу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( далі також в/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира в/ч НОМЕР_1 №16 від 11.01.2020 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»;

- визнати протиправним та скасувати наказ командира в/ч НОМЕР_1 №17 від 11.01.2020 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»;

- визнати протиправним та скасувати пункт 4 наказу командира в/ч НОМЕР_1 №471 від 04.12.2019 «Про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 за листопад 2019 року» та встановити, нарахувати та забезпечити виплату старшому сержанту ОСОБА_1 премію за листопад 2019 року в максимальних розмірах для відповідної категорії військовослужбовців;

- визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу командира в/ч НОМЕР_1 №9 від 04.01.2020 «Про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 за грудень 2019 року» та встановити, нарахувати та забезпечити виплату старшому сержанту ОСОБА_1 премію за грудень 2019 року в максимальних розмірах для відповідної категорії військовослужбовців;

- визнати протиправним та скасувати наказ командира в/ч НОМЕР_1 №25 від 14.01.2020 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»;

- визнати протиправним та скасувати наказ командира в/ч НОМЕР_1 №4-РС від 31.01.2020 в частині звільнення з військової служби за підпунктом «ж» пункту 2 частини п`ятої статті 26 та статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) в запас старшого сержанта ОСОБА_1 , командира розвідувального відділення розвідувального взводу розвідувальної роти;

- визнати протиправним та скасувати наказ командира в/ч НОМЕР_1 №22 від 31.01.2020 в частині виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення старшого сержанта ОСОБА_1 , командира розвідувального відділення розвідувального взводу розвідувальної роти;

- визнати протиправним та скасувати протокол №1 засідання постійно діючої атестаційної комісії в/ч НОМЕР_1 від 23.01.02020, затверджений командиром в/ч НОМЕР_1 24.01.2020;

- визнати протиправним та скасувати наказ в/ч НОМЕР_1 №542 від 24.12.2019 «Про результати службового розслідування»;

- поновити ОСОБА_1 з 01.02.2020 на посаді командира розвідувального відділення розвідувального взводу розвідувальної роти в/ч НОМЕР_1 ;

- стягнути з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, виходячи з розміру середньоденного заробітку, за період з 01.02.2020 по день фактичного розрахунку;

- стягнути з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу;

- стягнути з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 за контрактом та звільнений у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту. Вважає, що відповідач зробив неправильний висновок про систематичне невиконання позивачем умов контракту, виходячи лише з наявності наказів про накладення на нього дисциплінарних стягнень та не проаналізувавши всі обставини, які слугували підставою для їх прийняття. Зауважує, що на момент звільнення він не ознайомлений зі спірними наказами та про них йому стало відомо лише під після звернення до відповідача із запитом. Отже, своє звільнення вважає незаконним, оскільки проведено з порушенням процедури, без урахування всіх обставин у справі, що мають значення для прийняття рішення та права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Ухвалою суду від 27.04.2020 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального провадження.

30.06.2020 ухвалою суду за клопотанням представника позивача визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено цей строк.

Від відповідача надійшов відзив, в якому позов не визнає, з огляду на те, шо позивач систематично не виконував умови контракту, за що неодноразово був притягнутий до дисциплінарної відповідальності, і в подальшому звільнений з військової служби. Вважає, що процедура звільнення позивача проведена відповідачем з дотриманням вимог чинного законодавства. Зокрема, проведено службове розслідування, відібрані письмові пояснення від посадових осіб в/ч НОМЕР_1 , якими подавались рапорти про невихід позивача на службу, встановлено факт порушення позивачем положень Конституції, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Закону України «Про оборону України» та «Про військовий обов`язок і військову службу». Отже, накази прийняті за наявності законних підстав, у порядку, встановленому законом та у межах наданих повноважень, а тому підстави для задоволення позовних вимог, на думку відповідача, відсутні.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з доводів, викладених у відзиві.

Заслухавши представника позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи наведені сторонами, дослідивши письмові докази, суд встановив таке.

10.06.2019 між ОСОБА_1 та в/ч НОМЕР_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на один рік, умовами якого передбачено обов`язок військовослужбовця, зокрема свято і неухильно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів (начальників) (а.с. 57-58).

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 31.01.2020 № 4-РС на підставі статті 23, підпункту «ж», пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивача звільнено з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту (а.с. 92).

Наказом в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.01.2020 №22 позивача виключено зі списків особового складу (а.с. 88).

Систематичне невиконання умов контракту виразилось у порушенні позивачем положень Конституції, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Закону України «Про оборону України» та «Про військовий обов`язок і військову службу», за що ОСОБА_1 неодноразово протягом останніх 12 місяців був притягнутий до дисциплінарної відповідальності наказами командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині ) від 24.12.2019 № 542, від 11.01.2020 №16, 17, від 14.01.2020 № 25.

Також наказами командира в/ч НОМЕР_1 від 04.12.2019 № 471 та 04.01.2020 № 9 на підставі наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 позивач за невихід на службу без поважних причин позбавлений премії на 100 % за листопад 2019 року та за грудень 2019 року (а.с. 78,79).

Позивач, не погодившись з наведеними вище наказами відповідача, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним наказам, суд враховує таке.

Згідно зі частиною першою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ )військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до частини другої-четвертої Закону № 2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 N 548-XIV (далі - Статут).

Відповідно до статті 11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців обов`язки, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Згідно зі статтею 12 Статуту про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Статуту).

Положенням статей 254, 255 Статуту визначено, що військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

Військовослужбовці, які захворіли раптово або дістали травму, направляються до медичного пункту частини негайно, у будь-який час доби.

Згідно зі статтею 257 Статуту висновок про часткове або повне звільнення військовослужбовців строкової служби від занять, робіт, несення служби у наряді, а офіцерів та військовослужбовців військової служби за контрактом, - від виконання службових обов`язків дається лікарем, а у військових частинах, де лікар за штатом не передбачений, - фельдшером не більше ніж на шість діб. У разі потреби термін звільнення може бути продовжено. Рекомендації лікаря (фельдшера) про часткове або повне звільнення від виконання обов`язків підлягають виконанню посадовими особами.

По закінченні терміну звільнення за висновком лікаря військовослужбовці мають бути направлені у разі потреби на повторний медичний огляд. Про звільнення від виконання службових обов`язків офіцерів і військовослужбовців військової служби за контрактом на підставі довідки лікаря (фельдшера) і про вихід їх на службу після хвороби оголошується в наказі по військовій частині.

У медичному пункті військової частини проводиться 14-денне стаціонарне лікування хворих, а також військовослужбовців, направлених з лікувальних закладів (частин) на лікування та реабілітацію. (ст.259 Статуту)

За приписами статті 260 Статуту на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

З аналізу зазначених вище норм права висновується, що передбачений статтею 254 Статуту обов`язок військовослужбовців щодо негайного повідомлення про захворювання безпосередньому начальникові поширюється на усіх військовослужбовців без винятку, оскільки вказана стаття будь-яких виключень не містить. При цьому направлення військовослужбовців до медичного пункту здійснюється безпосереднім начальником. Направлення військовослужбовців на лікування поза розташуванням військової частини здійснюється у порядку визначеному статтею 260 Статуту.

Відповідно до статті 7 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 N 551-XIV (далі - Дисциплінарний статут) застосовувати заохочення та накладати дисциплінарні стягнення можуть тільки прямі командири та командири, визначені в розділі 3 цього Статуту. Дисциплінарну владу, яка надана молодшим командирам, завжди мають і старші командири.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут.

Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.

Дія Дисциплінарного статуту поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, Національну гвардію України та інші військові формування, створені відповідно до законів України, Державну спеціальну службу транспорту, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Відповідно до вимог статей 1, 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Статтею 45 Дисциплінарного статуту встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

За приписами статті 68 Дисциплінарного статуту визначено, що на молодших та старших офіцерів можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) попередження про неповну службову відповідність; д) пониження в посаді; е) пониження військового звання на один ступінь; є) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю; ж) позбавлення військового звання.

Порядок накладення дисциплінарних стягнень визначений статтями 83-95 Дисциплінарного статуту.

Згідно зі статтею 83 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Відповідно до статті 84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Згідно зі статтею 85 Дисциплінарного статуту службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення рядовим (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).

Відповідно до положень статті 86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

Проведення бесіди з військовослужбовцем повинно передувати накладенню дисциплінарного стягнення, воно є гарантією повного встановлення всіх обставин справи та спрямоване на захист прав особи, яка притягається до дисциплінарної відповідальності, та забезпечення її участі у прийнятті рішення.

Предметом розгляду справи є правомірність наказів в/ч НОМЕР_1 про накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді суворої догани, попередження про неповну службову відповідність та його звільнення.

Підставою для прийняття спірних наказів слугувало встановлення факту невиходу позивача на службу тривалістю понад десять днів і невиконання наказів командира під час шикування.

Позивач же у свою чергу посилається на те, що у період з 26.11.2019 по 11.12.2019 був відсутній на службі з поважних причин, оскільки перебував на лікуванні на підставі довідки ВЛК від 26.11.2019, про що 26.11.2019 повідомив командира відповідним рапортом. Щодо обставин, викладених у наказах від 11.01.2020 № 16 та № 17, то позивача не було повідомлено про чергування, що свідчить про відсутність його вини. Обставини, викладені у наказі № 25 від 14.01.2020, вважає недоведеними.

Так, судом встановлено, що 26.11.2019 Військово-лікарською комісією в/ч НОМЕР_2 складено довідку про проведення медичного огляду позивача та зроблено висновок, що позивач потребує звільнення від військових службових обов`язків на 15 (п`ятнадцять) календарних днів (а.с. 44).

Позивач наголошує на тому, що 26.11.2019 подав рапорт на ім`я командира, в якому просив звільнити від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою з 26.11.2019 на 15 (п`ятнадцять) календарних днів (а.с. 68). Однак даний рапорт не містить відповідної резолюції командира про його надходження, а докази у присутності кого, у котрій годині та кому саме вручений рапорт, позивачем суду не надано. Отже, даний рапорт не містить інформацію щодо предмета доказування, тому не є належним доказом в розумінні статті 73 КАС України, і суд його не бере до уваги.

У той же час, 26.11.2019 т.в.о. командира розвідувальної роботи ОСОБА_2 на ім`я командира в/ч А 2298 подав рапорт де вказав, що о 8-00 год 26.11.2019 командир відділення старший сержант ОСОБА_1 на військову службу в/ч НОМЕР_1 не з`явився, пошук на території результатів не дав, на телефонні дзвінки не відповідав (а.с. 100).

За даним фактом 26.11.2019 наказом командира в/ч НОМЕР_1 №452 призначене службове розслідування (а.с. 97).

24.12.2019 в/ч НОМЕР_1 № 542 видано наказ про результати службового розслідування, в якому за порушення вимоги статті 17,65 Конституції України (Захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу, Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.); статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; статей 11,16,49,125,129,130,199,200,216 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 1,4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України старшому сержанту ОСОБА_1 оголошено сувору догану (а.с. 98-99).

Під час проведення службового розслідування встановлено, що «…командир 3-го розвідувального відділення 1-го розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 старший сержант ОСОБА_1 будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом у порушення вимог статей 11,16, 125,129,130,199,200 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 17, 65 Конституції України, статті 17 Закону України «Про оборону України», частини першої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», через особисту недисциплінованість, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби самовільно залишив територію військової частини, про що командир розвідувальної роти лейтенант ОСОБА_3 доповів командиру в/ч НОМЕР_1 рапортом від 26.11.2019 №1637. Даний факт також підтверджується поясненнями командира розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_4 та головним сержантом розвідувальної роти військової частини сержантом ОСОБА_5 » (а.с. 98-99).

При цьому суд зазначає, що ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з наказом про результати службового розслідування, що підтверджується актом від 09.01.2020 вх.№3, письмових пояснень щодо встановлених обставин та доказів перебування на лікуванні з 26.11.2019 по 11.12.2019 відповідачу не надав (а.с. 215).

Надання позивачем суду документів перебування на санаторному лікуванні суд до уваги не бере, оскільки вказане відбулось з порушенням положень статей 254, 255, 257 Статуту.

Відповідно до положень статті 72 та частини першої статті 73 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Так, матеріалами службового розслідування доведено факт невиходу позивача 26.11.2019 на місце служби без поважних причин та неповідомлення про захворювання безпосередньому начальникові на час прийняття наказу № 542, у той же час позивачем не доведено належними доказами виконання свого обов`язку, передбаченого контрактом щодо додержання вимог законів України.

Щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності на підставі наказів від 11.01.2020 № 16, № 17 та від 14.01.2020 № 25, суд встановив таке.

У наказі командира в/чА2298 № 16 від 11.01.2020 вказано про факт відмови позивача виконати наказ командира в/ч НОМЕР_1 №6-НР від 10.01.2020 року щодо заступання ним в добовий наряд черговим парку 11.01.2020. Даний наказ доведено до всього особового складу частини під час вечірнього шикування 10.01.2020 на плацу в/ч НОМЕР_1 , старший сержант ОСОБА_1 був присутній в строю (а.с.69-71).

У наказі командира в/чА2298 № 17 від 11.01.2020 вказано про факт самовільного залишення позивачем території в/ч НОМЕР_3 без дозволу командира (а.с.72-74).

У наказі командира в/чА2298 № 25 від 14.01.2020 вказано про факт невиконання позивачем наказу заступника командира в/ч НОМЕР_1 капітана ОСОБА_6 - зняти головний убір (а.с.80-82).

ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з вказаними наказами, що підтверджується відповідними актами від 13.01.2020 вх.№3 та від 14.01.2020 вх№6, письмові пояснення та докази , які б спростували доводи відповідача, також суду не надав (а.с. 216-217).

Отже, відповідачем доведено факт невиконання позивачем наказів командира, як передбачено умовами контракту та положеннями Статуту.

Суд зауважує, що відповідно до підпункту "ж" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем.

Відповідно до частини другої статті 228-1 Положення про проходження громадянином військової служби у Збройних Силах України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення) звільнення з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням здійснюється в разі, коли протягом останніх 12 місяців служби військовослужбовця командуванням два чи більше разів не виконувалось одне або декілька із зобов`язань та інших умов, визначених контрактом. Невиконання зобов`язань та інших умов, визначених контрактом, не враховується для встановлення систематичного невиконання умов контракту командуванням, якщо їх виконання стало неможливим у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій, а також залучення до здійснення заходів правового режиму надзвичайного стану, боротьби з тероризмом і піратством, посилення охорони державного кордону, ліквідації надзвичайних ситуацій природного та техногенного характеру, надання військової допомоги іншим державам.

Суд зазначає, що аналіз наведених вище норм вказує, що дострокове припинення (розірвання) контракту у зв`язку із систематичним невиконанням його умов військовослужбовцем проводиться з ініціативи командування та не є заходом дисциплінарного впливу, а лише припиняє правовідносини, пов`язані з проходженням служби.

Окрім того, суд зауважує, що у розумінні зазначеного спеціального законодавства з питань проходження військової служби під терміном "систематичне невиконання умов контракту" слід розуміти, що система має місце у разі вчинення військовослужбовцем дисциплінарного проступку після застосування до нього дисциплінарного стягнення, яке не втратило юридичної сили.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах від 07.05.2020 по справі №820/5044/16 та від 24.09.2019 по справі №824/746/16-а.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд звертає увагу, що систематичність визначається наявністю двох і більше, діючих та не скасованих в установленому порядку дисциплінарних стягнень, застосованих до військовослужбовця протягом останніх 12 місяців.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 19.12.2019 по справі №815/2257/16.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності:

- за порушення вимог статті 17,65 Конституції України, статті 1 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 11,16,49,125,129,130,199,200,216 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 1.4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України оголошено сувора догана (№ наказ від 24.12.2019 № 542);

- за порушення за порушення вимог статей 11, 16, 30, 126 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України оголошено сувору догану (наказ № 16 від 11.01.2020);

- за порушення вимог статей 11, 16, 30, 126,216 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України оголошено попередження про неповну службову відповідність (наказ № 17 від 11.01.2020);

- за порушення вимог статей 11, 16, 26, 30, 35, 37, 49, 70 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України оголошено догану (наказ № 25 від 14.01.2020).

Отже, з наведеного вище слід зробити висновок, що протягом останніх 12 місяців старший сержант ОСОБА_1 за неналежне виконання взятих на себе умовами контракту про проходження військової служби обов`язків притягувався до дисциплінарної відповідальності на підставі письмових наказів, які не скасовані в установленому порядку, в чотирьох випадках.

Жодних доказів на спростування доводів відповідача відповідно до положень статей 72 та 73 КАС України позивачем суду не надано.

При цьому суд звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Окрім того, в рамках службового розслідування, з позивачем проведена бесіда, де позивач на запитання: «Чи усвідомлює позивач всю відповідальність за самовільне залишення військової частини?», а також «Чи знає порядок звернення при виїзді за межі гарнізону?» надав відповідь, «не знає, ніхто не інформував».

Посилання представника позивача на певні недоліки при винесенні спірних наказів (розбіжності в документах, зокрема, датах), суд приймає до уваги, але зазначає, що ці недоліки є формальними та не спростовують правомірності прийняття відповідачем оскаржуваних ним наказів.

Доводи позивача, що йому не було відомо про накладення декілька дисциплінарних стягнень, суд вважає необґрунтованими, оскільки матеріалами справи підтверджується той факт, що позивач був обізнаний про їх існування, що підтверджується актами про відмову від ознайомлення зі спірними наказами. Окрім того, як вже зазначалося вище, з позивачем 11.12.2019 було проведено бесіду по питанню порушення умов контракту, що підтверджується підписом позивача (а.с. 218).

Стосовно аргументів позивача, що відповідачем порушено порядок проведення службового розслідування, зокрема не відібрано у нього пояснення, суд вважає такими, що не спростовують факту вчинення ним дисциплінарного проступку, за який його притягнуто до відповідальності, оскільки, як було встановлено вище, призначення службового розслідування та його проведення є правом, а не обов`язком відповідачів, і в ході такого розслідування, якщо воно все ж таки проводиться, у порушника можуть бути відібрані (але не обов`язково повинні) письмові пояснення, тобто законодавством передбачено альтернативу реалізації таких повноважень компетентним суб`єктом.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскаржувані накази в/ч НОМЕР_1 від 24.12.2019 № 542, від 11.01.2020 №16, 17, від 14.01.2020 № 25 прийняті за наявності обґрунтованих підстав, у встановленому законодавством порядку та в межах наданих повноважень, тому в задоволенні позовних вимог, викладених у прохальній частині позову у п.1,2,5,9, слід відмовити.

Щодо наказів в/ч НОМЕР_1 від 04.12.2019 № 471 та від 04.01.2020 № 9, то вони прийняті на підставі абзацу 2 пункту 5 розділу ХVІ Порядку прийнятого наказом Міністерства Оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (далі Порядок № 260).

Так, абзацом 2 пункту 5 розділу ХVІ Порядку № 260 передбачено, що військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення.

Оскільки суд не встановив протиправності наказу в/ч НОМЕР_1 від 24.12.2019 № 542, то підстави для визнання протиправними та скасування наказів в/ч НОМЕР_1 від 04.12.2019 № 471 та від 04.01.2020 № 9 відсутні.

Інші вимоги (п. 6,7,8,10,11,13 позову) є похідними від вимог (п.1,2,5,9 позову) тому також задоволенню не підлягають.

Частиною першою частини 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Під час розгляду справи суд не встановив таких порушень.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Відтак, враховуючи те, що судом не встановлено протиправності спірних рішень, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи вимоги статті 139 КАС України підстави для відшкодування судових витрат позивачу відсутні.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 .

Повний текст рішення виготовлено 20 серпня 2020 року.

Суддя І.І. Соломко