Справа № 300/618/20
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/618/20 пров. № А/857/7464/20

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Большакової О.О., Пліша М.А.

за участі секретаря судового засідання Юник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року (суддя - Кафарський В.В., м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення №403-34 від 18.12.2019,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 в березні 2020 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Івано-Франківської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення 34-ої сесії сьомого демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 18.12.2019 №403-34 «Про розгляд звернень громадян щодо оформлення права власності на земельні ділянки», яким відмовлено позивачу в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельної ділянки площею 0,0182 га. на АДРЕСА_1 , кадастровий номер - :01:011:0638, для ведення особистого селянського господарства. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що оскаржуване рішення відповідача є протиправним, у його змісті відсутнє будь-яке нормативне обґрунтування відмови у затвердженні проекту землеустрою, що суперечить вимогам земельного законодавства.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року у справі №300/618/20 адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що отримання особою дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не свідчить про позитивне рішення про надання її у користування, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не підтверджує наявність права власності на неї, а лише створює передумови для подальшого передання цієї ділянки у власність. Крім того, апелянт наголошує, що статтею 186-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) регламентовано повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, натомість міська рада, як орган, уповноважений правом розпорядження земельними ділянками територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність та користування, лише затверджує відповідну документацію із землеустрою, а не погоджує таку. Відтак, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосував до спірних відносин положення статті 186-1 ЗК України та дійшов помилкового висновку, що міська рада є органом, зазначеним в частинах першій-третій цієї статті, та зобов`язана погодити проект землеустрою чи відмовити в погодженні проекту землеустрою із зазначенням вичерпного переліку недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків. Також відповідач зазначає, що вирішуючи питання про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу, Івано-Франківська міська рада взяла до уваги відомості, які містяться у Довідці з містобудівного кадастру від 02.08.2019 №21864, що стосується земельної ділянки на вул. Федьковича, поруч буд. №96, кадастровий номер - :01:011:0638, а саме те, що дана земельна ділянка не відноситься до земель сільськогосподарського призначення, а є земельною ділянкою в межах населеного пункту, яка використовується для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Позивач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що рішенням Івано-Франківської міської ради від 25.04.2019 за №91-25 позивачу надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :01:011:0638 у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,0182 га, розташованої на АДРЕСА_1 . На підставі вищезазначеного рішення позивачем розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0182 га, у власність для ведення особистого селянського господарства.

Надалі позивач звернувся до Івано-Франківської міської ради із проектною документацією та заявою від 04.11.2019 про її затвердження. Дана заява та додані до неї документи були винесені на чергове засідання Івано-Франківської міської ради.

За наслідками розгляду даного питання міською радою прийнято оскаржене рішення від 18.12.2019 403-34 «Про розгляд звернень громадян щодо оформлення права власності на земельні ділянки», яким відмовлено ОСОБА_1 в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельної ділянки площею 0,0182 га на АДРЕСА_1 , кадастровий номер - :01:011:0638, для ведення особистого селянського господарства.

Вважаючи вказане рішення відповідача протиправним, таким, що суперечить нормам чинного законодавства, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач в порушення вимог положень статті 186-1 ЗК України не конкретизував підстави своєї відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельної ділянки площею 0,0182 га кадастровий номер - :01:011:0638, а також не вказав, які недоліки необхідно було позивачу усунути для погодження проекту землеустрою та не вказав строків для їх усунення.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно статті 13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу; від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частин першої - другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною другою статті 116 ЗК України визначено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (пункт «в» частини третьої статті 116 ЗК України).

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Статтею 122 ЗК України визначено повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування.

Згідно з частиною першою та четвертою вищезазначеної статті сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб, тоді як центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Порядок надання земельних ділянок у власність громадянам визначений статтею 118 ЗК України.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно із частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін (абзац другий частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України).

Як судом уже встановлено, рішенням Івано-Франківської міської ради від 25.04.2019 за №91-25 позивачу надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :01:011:0638 у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,0182 га, розташованої на вул. Федьковича, поруч буд. №96.

Таким чином, позивач у встановленому законом порядку отримав дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення йому у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. При цьому, зазначений дозвіл було надано уповноваженим на це суб`єктом, який відповідно до закону був наділений повноваженнями на розпорядження бажаною позивачем земельною ділянкою.

На підставі даного рішення ТОВ «Геокадастр-ІФ» розробило позивачу проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0182 га. у власність для ведення особистого селянського господарства.

Частиною восьмою статті 118 ЗК України визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України.

Відповідно до вимог статті 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта (крім проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи), подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розташованої на території земель історико-культурного призначення, пам`яток культурної спадщини місцевого значення, їх охоронних зон, в історичних ареалах населених місць та інших землях історико-культурного призначення, крім випадків, зазначених в абзаці третьому цієї частини, підлягає також погодженню з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони культурної спадщини, відповідним структурним підрозділом обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони культурної спадщини. Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи. Кожен орган здійснює розгляд та погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки самостійно та незалежно від погодження проекту іншими органами, зазначеними у частинах першій - третій цієї статті, у визначений законом строк.

Відповідно до частин дев`ятої - одинадцятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

При цьому з вищенаведених норм ЗК України вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 ЗК України, норми статті 118 ЗК України не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 жовтня 2018 року у справі №820/4852/17, від 16 травня 2019 року у справі №821/925/18.

Отже передумовою для прийняття органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність є наявність погодженого визначеними статтею 186-1 ЗК України органами проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки у власність. При цьому орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування до повноважень якого належать питання передачі земельних ділянок державної або комунальної власності у власність на стадії затвердження проекту землеустрою не наділений дискреційними повноваженнями, оскільки єдиною підставою для відмови затвердити такий проект є відсутність погоджень органів, визначених статтею 186-1 ЗК України.

Матеріалами справи підтверджено та сторонами не заперечується, що позивачем виконано вищевказані вимоги ЗК України, а саме у встановленому законом порядку отримано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, за його замовленням виготовлено проект землеустрою, який погоджено відповідно до вимог закону Управлінням архітектури, дизайну та містобудівної діяльності, що підтверджується висновком від 18.09.2019 №П9393 а подано необхідні документи до Івано-Франківської міської ради разом із заявою про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність.

Проте, розглянувши заяву позивача від 04.11.2019 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельної ділянки площею 0,0182 га. кадастровий номер - :01:011:0638 для ведення особистого селянського господарства, відповідачем оскарженим рішенням від 18.12.2019 №403-34 відмовлено позивачу у затвердженні такого проекту землеустрою, при цьому жодних підстав для відмови чи недоліків проекту землеустрою Івано-Франківською міською радою не зазначено.

Підсумовуючи, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що із аналізу статті 118 ЗК України можна дійти висновку, що на стадії отримання погодженого у встановленому порядку проекту землеустрою, не передбачено повноважень щодо відмови у затвердженні такого проекту землеустрою. Таким чином, Івано-Франківська міська рада протиправно відмовила позивачу у затвердженні проекту землеустрою, оскільки відповідач відповідно до частини дев`ятої статті 118 ЗК України зобов`язаний затвердити погоджений в законному порядку проект землеустрою.

У поданій апеляційній скарзі відповідач вказує, що єдиною містобудівною документацією, якою міська рада керується при прийнятті рішень щодо надання або відмови у наданні дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність є Генеральний план міста Івано-Франківська. Так, відповідно інформації про земельну ділянку, яка міститься в Довідці з містобудівного кадастру, земельна ділянка на АДРЕСА_1 , згідно Генерального плану міста знаходиться на території Івано-Франківської міської ради - території садибної забудови. Таким чином, на думку представника відповідача, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем, позивачу надана вмотивована відмова щодо неможливості задоволення його заяви, оскільки обрана ним земельна ділянка знаходиться на території садибної забудови.

Однак, з вказаними доводами відповідача апеляційний суд не погоджується з наступних підстав.

Так, правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів визначає Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон №3038-VI).

Відповідно до термінів наведених в статті 1 цього Закону, під генеральним планом населеного пункту необхідно розуміти містобудівну документацію, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту; детальний план території - містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території; містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.

Статтею 17 Закону №3038-VI передбачено, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану. Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Виконавчі органи сільських, селищних і міських рад, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації є замовниками, організовують розроблення, внесення змін та подання генерального плану населеного пункту на розгляд відповідної сільської, селищної, міської ради. Рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада. Строк дії генерального плану населеного пункту не обмежується. Зміни до генерального плану населеного пункту можуть вноситися не частіше, ніж один раз на п`ять років. Такі зміни вносяться органом місцевого самоврядування, який затверджував генеральний план населеного пункту. Питання про дострокове внесення змін до генерального плану населеного пункту може порушуватися за результатами містобудівного моніторингу перед відповідною сільською, селищною, міською радою відповідною місцевою державною адміністрацією. У разі виникнення державної необхідності рішення щодо доцільності внесення змін до генерального плану населеного пункту приймається Кабінетом Міністрів України. Генеральні плани населених пунктів та зміни до них розглядаються і затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами на чергових сесіях протягом трьох місяців з дня їх подання.

Суд звертає увагу, що попри посилання на Генеральний план міста Івано-Франківська, відповідач такого Генерального плану чи витягу з нього не надав, як не надав інших додаткових доказів, на які посилається у відзиві на адміністративний позов, а також у апеляційній скарзі, зокрема, й Довідки з містобудівного кадастру від 02.08.2019 №21864.

Частиною першою статті 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Так, як відповідач не надав суду жодних підтверджуючих доказів, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач не довів належними та допустимими доказами невідповідність проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки вимогам містобудівної документації.

Натомість, позивачем до адміністративного позову долучено докази, згідно яких проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0182 га на вул. Федьковича, поруч буд. №96, кадастровий номер - :01:011:0638, був погоджений Управлінням архітектури, дизайну та містобудівної діяльності, що підтверджується висновком від 18.09.2019 за №П9393. Згідно вказаного висновку, уповноважений орган містобудування та архітектури погодив поданий позивачем проект відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та вказав про відсутність містобудівних обмежень.

До вказаного висновку додано довідку від 16.09.2019 за №0-9-0.31-725/166-19 з державної статистичної звітності (форми 6-зем) про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, згідно якої земельна ділянка площею 0,0182 га, що знаходиться на вул. Федьковича, поруч буд. №96 перебуває в комунальній власності, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Крім того, згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01.11.2019, цільове призначення вищевказаної земельної ділянки кадастровий номер - :01:011:0638 - 01.03 Для ведення особистого селянського господарства. Відомості про державну реєстрацію земельної ділянки внесено на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 15.08.2019, розробленого ТОВ «Геокадастр-ІФ». Державна реєстрація проведена відділом у м. Івано-Франківську Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

В ході судового розгляду справи відповідач не виконав процесуального обов`язку доказування та не підтвердив належними й допустимими доказами недотриманняпозивачем вимог статті 118 ЗК України, які могли б стати підставою для прийняття оскаржуваного рішення про відмову в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельної ділянки.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню суб`єкта владних повноважень на предмет відповідності вказаним критеріям, апеляційний суд зазначає, що рішення 34-ої сесії сьомого демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 18.12.2019 №403-34 «Про розгляд звернень громадян щодо оформлення права власності на земельні ділянки`прийняте відповідачем з порушенням принципу пропорційності, зокрема, без дотримання балансу між цілями, на досягнення яких спрямоване таке рішення, і несприятливими наслідками для прав позивача. Крім цього, відповідачем при прийнятті такого рішення не враховано всіх обставин, що мають значення, а тому такерішення є необґрунтованим та підлягає скасуванню, а порушене право позивача - судовому захисту.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. О. Большакова
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 20 серпня 2020 року.