Справа № 140/2418/19
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2020-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

17 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 140/2418/19

адміністративне провадження № К/9901/17946/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Соколова В.М.,

суддів: Єресько Л.О., Загороднюка А.Г.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2020 року у справі №140/2418/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області в особі Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області щодо невидання наказу про встановлення ОСОБА_1 з 22 лютого 1994 року щомісячної надбавки за службу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% посадового окладу;

- зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області в особі Ліквідаційної комісії Управління МВС України у Волинській області провести розрахунок та виплатити ОСОБА_1 невиплаченої надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 22 лютого 1994 року по 15 лютого 1995 року в розмірі 15% від посадового окладу з урахуванням індексу інфляції та грошової допомоги при звільнені, з урахуванням відповідної надбавки;

- зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області в особі Ліквідаційної комісії Управління МВС України у Волин;ській області внести до грошового атестату ОСОБА_1 щомісячну надбавку за службу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% від посадового окладу.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що під час проходження служби на останній перед звільненням посаді йому безпідставно не нараховувалася і не виплачувалася надбавка за службу в умовах режимних обмежень, внаслідок чого вона не була включена до грошового атестата №3 від 21 лютого 1995 року та довідки про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції). Виплата вказаної надбавки передбачалася відповідно до Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року №414.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 21 січня 2020 року прийнято до провадження справу №140/2418/19 та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року позов задоволено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2020 року скасовано рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції зауважив, що під час розгляду справи як у суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що у спірний період останній мав допуск до державної таємниці, а також, що обсяг його функціональних обов`язків за посадою, яку він займав, передбачав пов`язані з цими обов`язками режимні обмеження.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з вказаною касаційною скаргою.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII.

Частиною першою статті 13 КАС України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз указаних положень дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

За змістом пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

З оскаржуваних судових рішень вбачається, що предметом розгляду даної справи є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невидання наказу про встановлення ОСОБА_1 з 22 лютого 1994 року щомісячної надбавки за службу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% посадового окладу та зобов`язання вчинити певні дії. Виключень щодо посади позивача у цій справі відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України у системному зв`язку з положеннями статті 50 Закону України «Про запобігання корупції» не встановлено.

Суд першої інстанції розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Оцінивши характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників, встановивши, що предмет спору не віднесений до переліку справ, які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження, колегія суддів вважає, що ця справа є справою незначної складності.

За таких обставин, вищезгадану касаційну скаргу подано на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

У касаційній скарзі міститься посилання на наявність випадку, передбаченого підпунктом «б» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України - позивач позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями, при розгляді іншої справу.

Оцінивши вказані доводи, колегія суддів вважає, що вони не містять обґрунтувань, які передбачають неможливість спростувати особою, яка подає касаційну скаргу, встановлені судом обставини (певні юридичні факти) в іншій справі. Обставин, які б позивач хотів спростовувати при розгляді справи №140/2418/19, проте, позбавлений такої можливості, у касаційній скарзі не наведено.

Інші обґрунтовані посилання на існування обставин передбачених підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України у касаційній скарзі відсутні та такі обставини не вбачаються з поданих матеріалів касаційної скарги.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою слід відмовити.

Керуючись статтями 3, 12, 328, 333 КАС України

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2020 року у справі №140/2418/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області в особі Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями є остаточною та оскарженню не підлягає.

СуддіВ.М. Соколов Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк