Справа № 360/2424/20
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2020-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

21 серпня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/2424/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Свергун І.О., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

24.06.2020 до Луганського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) із позовом до Луганського обласного військового комісаріата (далі відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просить суд:

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно, яке не було отримано під час проходження служби;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 сплатити ОСОБА_1 середньомісячне грошове забезпечення за час затримки розрахунку.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на те, що він проходив військову службу за контрактом у Сєвєродонецькому міському військовому комісаріаті з 15.01.2016 по 04.03.2020.

04.03.2020 наказом № 41 військового комісара Сєвєродонецького міського військового комісаріату позивача було виключено зі списків Сєвєродонецького МВК у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас на підставі п. 2 ч. 5 ст. 26 ЗУ Про військовий обов`язок і військову службу.

30.03.2020 позивач звернувся з рапортом вх. № 1983 до військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_4 про виплату йому грошової компенсації за не отримане речове майно. Відповіді на свій рапорт не отримав.

На час виключення його зі списків Сєвєродонецького МВК з позивачем повністю не розрахувались.

Згідно виписки з карткового рахунку за період часу з 04.03.2020 по 15.03.2020 Луганський обласний військовий комісаріат провів неповний розрахунок з позивачем, тобто затримав виплату грошового забезпечення на одинадцять днів, а за неотримання речового майна, яке не було отримано під час проходження служби, на даний час взагалі не розрахувався.

31.03.2020 позивач звернувся з заявою до ІНФОРМАЦІЯ_5 з проханням надати йому розрахунок грошової компенсації при звільненні згідно грошового атестату, та відповідь на рапорт № 1983 від 03.03.2020, довідку про нараховану, але не виплачену компенсацію за не отримане речове майно.

Згідно витягу із наказу № 41 від 04.03.2020 грошова компенсація за речове майно, яке не було отримано під час проходження служби, не вказано, грошовий та речовий атестати позивачу не видані.

27.05.2020 позивач отримав відповідь від ІНФОРМАЦІЯ_5 , в якій сказано, що йому було запропоновано отримати речове майно 03.03.2020, але дану пропозицію йому ніхто не надавав.

Вказані дії, на думку позивача, порушують його права, що стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 30.06.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (арк. спр. 18-19).

22.08.2020 за вх. № 29435/2020 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (арк. спр. 24-26), в якому останній заперечував проти позовних вимог з огляду на наступне.

Грошова компенсація за неотримане речове майно є виплатою, яка призначається та сплачується в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони на відповідний рік та потребує значних витрат в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони на відповідний рік, отже потребує додаткового замовлення бюджетних коштів Луганським ОВК у головного розпорядника. Задля уникнення вищевказаної ситуації, зайвих витрат зі сторони Міноборони.

У зв`язку з вищевикладеним 20.02.2020 Сєвєродонецькому військовому комісару було відправлено розпорядження з вказівкою до 03.03.2020 отримати стрільцю 3-го відділення охорони 1-го взводу охорони роти охорони Сєвєродонецького МВК старшому солдату ОСОБА_1 речове майно, яке знаходилось на речовому складі ІНФОРМАЦІЯ_5 та яке не було отримано ним за весь час проходження служби у Збройних Силах України.

В позовній заяві позивач вказує, що він звернувся з рапортом до Сєвєродонецького МВК 30.03.2020, але його рапорт датований 02.03.2020.

У зв`язку з тим, що Луганський обласний військовий комісаріат (м. Сєвєродонецьк) є бюджетною установою, яка повністю фінансується за рахунок коштів державного бюджету через Департамент фінансів Міністерства оборони України (м. Київ), територіально відокремлений від центрального апарату Міністерства оборони України, тривалу процедуру отримання бюджетних коштів, для замовлення коштів для виплати грошової компенсації за речове майно до заявки потрібно додати витяг з наказу про виключення військовослужбовця зі списків особового складу.

Позивач 03.03.2020 відмовився отримувати речове майно, яке знаходилось на речовому складі ІНФОРМАЦІЯ_5 та яке не було отримано ним за весь час проходження служби у Збройних Силах України, що підтверджується актом відмови від 03.03.2020 з підписами відповідальних осіб.

Враховуючи вищевикладене, можна зробити висновок, що твердження позивача «про відсутність пропозиції отримати речове майно» є хибним.

Позивач рапортом від 04.03.2020 доповів, що справи та посаду стрільця 3-го відділення 1-го взводу охорони роти охорони Сєвєродонецького МВК здав.

Беручи до уваги те, що наказ військового комісара Сєвєродонецького МВК від 04.03.2020 № 41 про виключення позивача зі списків особового складу та усіх видів забезпечення без проведення з ним усіх необхідних розрахунків (грошової компенсації за неотримане речове майно) з рапортом (заявою) з приводу не виключення його зі списків особового складу частини позивач не звертався, таким чином останній погодився на проведення з ним неповного розрахунку при виключенні зі списків особового складу військового комісаріату, що, в свою чергу, виключає неправомірність дій військового комісаріата.

Як вбачається із матеріалів позовної заяви, позивач просить стягнути середній заробіток за невчасно проведений військовим комісаріатом розрахунок із компенсації вартості за неотримане речове майно. Однак, не виплачена позивачу грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак не підпадає під дію ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Тому відповідач вважає, що позовні вимоги позивача щодо виплати йому середньомісячного грошового забезпечення за час затримки розрахунку у зазначеній в позові сумі (середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні) задоволенню не підлягають.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 72-77,90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов такого.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (арк. спр. 13-15).

Позивач має статус учасника бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 (арк. спр. 16).

Відповідно до контракту про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України, ОСОБА_1 проходив службу у Сєвєродонецькому міському військовому комісаріаті з 15.01.2016 по 04.03.2020 (арк. спр. 4-6).

Згідно з витягом з наказу від 04.03.2020 № 41 старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , стрільця 3-го відділення охорони 1-го взводу охорони роти Сєвєродонецького міського військового комісаріату Луганської області оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_7 », звільненого наказом військового комісара (по особовому складу) від 25 лютого 2020 року № 5-РС у запас за підпунктом «й» пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду, вважати такими, що 04 березня 2020 року справи та посаду здав і направлений для зарахування на військовий облік до Сєвєродонецького міського військового комісаріату Луганської області. 04 березня 2020 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (арк. спр. 7-8).

03.03.2020 позивач звернувся з рапортом від 02.03.2020, зареєстрованого під № 1983 до ІНФОРМАЦІЯ_8 про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно (арк. спр. 35).

Відповідно до Акту про відмову отримання речового майна від 30.03.2020, складеного начальником відділення забезпечення Луганського ОВК капітаном О. Волковим, начальником складу Луганського ОВК працівником ЗСУ В. Хохловим, військовим комісаром Сєвєродонецького МВК підполковником ОСОБА_2 та старшим офіцером відділення обліку офіцерів запасу і кадрів Сєвєродонецького МВК майором ОСОБА_3 , 30.03.2020 старший солдат ОСОБА_4 відмовився отримувати речове майно, яке належало до видачі згідно норми забезпечення (арк. спр. 32).

31.03.2020 позивач звернувся до Луганського ОВК із заявами, в яких просив надати відповідь на рапорт про виплату компенсації за неотримане речове майно та надати розшифровку грошової компенсації при звільнені згідно грошового атестату (арк. спр. 10,11).

У відповідь на заяви позивача відповідач листом від 16.04.2020 № ВЗ 224/1 повідомив, що грошова компенсація за неотримане речове майно є виплатою, яка призначається та сплачується в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони на відповідний рік, та потребує значних витрат в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони на відповідний рік, отже, потребує додаткового замовлення бюджетних коштів Луганським ОВК у головного розпорядника. Задля уникнення вищевказаної ситуації, зайвих витрат зі сторони Міноборони, позивачу було запропоновано 03.03.2020 отримати речове майно, яке знаходилось на речовому складі ІНФОРМАЦІЯ_5 та яке не було отримано за весь час отримання служби у Збройних Силах України, згідно накладної № 90 від 03.03.2020, але ОСОБА_1 відмовився від отримання речового майна, що підтверджується актом від 03.03.2020 (арк. спр. 12).

Відповідно до довідки про отримане позивачем грошове забезпечення за два місяці перед місяцем звільнення від 20.07.2020 № ВФЗ-769 позивачу нараховано в січні 2020 року 17683,09 грн з яких: 600 грн оклад за військове звання, 2730,00 грн посадовий оклад, 1165,50 грн надбавка за вислугу років, 2922,08 грн надбавка за особливості проходження служби, 3549,00 грн премія, 216,51 індексація, 6500,00 винагорода за участь в ООС; в лютому 2020 року нараховано 17957,81 грн, з яких: 600 грн оклад за військове звання, 2730,00 грн посадовий оклад, 1332,00 грн надбавка за вислугу років, 3030,30 грн надбавка за особливості проходження служби, 3549,00 грн премія, 216,51 індексація, 6500,00 винагорода за участь в ООС (арк. спр. 29).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі- Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно із частини першої статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом другим частини першої статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок №178).

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку № 178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пункту 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до пункту 240 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які визнані непридатними до військової служби за станом здоров`я, підлягають звільненню з військової служби за станом здоров`я. Після отримання військовою частиною відповідного висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я документи про його звільнення з військової служби оформляються та надсилаються посадовій особі, яка видає наказ про звільнення негайно.

Відповідно до пункту 242 Положення № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання .

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Тобто, при звільненні з військової служби та виключенню зі списків особового складу військової частини із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, без проведення остаточного з ним розрахунку, можливе лише за його письмовою згодою.

У даному випадку мало місце виключення позивача зі списку особового складу без проведення остаточного з ним розрахунку.

При цьому письмової згоди на такі дії позивач не надавав, що не спростовується відповідачем та документами по справі, зокрема, рапортом позивача від 02.03.2020 з проханням провести з ним розрахунок за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу.

Також суд зазначає, що у наказі № 41 від 04.03.2020 не міститься інформації щодо видачі речового майна ОСОБА_1 під час проходження ним військової служби.

Щодо акта від 30.03.2020 про відмову позивача від отримання речового майна, суд зауважує, що вказаний акт було складено та підписано лише співробітниками Сєвєродонецького міського військового комісаріату та Луганського ОВК. Підпису позивача про відмову від отримання речового майна даний акт не містить. Також в матеріалах справи відсутня будь-яка письмова відмова позивача від отримання речового майна.

Щодо зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку суд зазначає таке.

Порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника визначений Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно із статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі №823/1023/16.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Абзацом третім пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно абзаців першого та третього пункту 2 Постанови № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Обраховуючи розмір середнього заробітку за весь час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку, суд враховує, що згідно Порядком № 100 індексація доходів громадян та винагорода за участь в ООС, відповідно, не враховуються при обчисленні суми середнього заробітку за весь час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку.

Згідно з довідкою грошове забезпечення позивача за останні два місяця служби, що передують звільненню, складає 11103,94 грн (10966,58 за січень 2020 року, 11241,30 за лютий 2020 року) за 60 календарних днів (січень - 31 календарний день, лютий - 29 календарних днів), отже середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складав 185,06 грн (11103,94 грн/60 календарних днів).

З виписки з карткового рахунку позивача вбачається, що відповідач провів розрахунок при звільненні лише 15.03.2020, тобто затримав виплату грошового забезпечення за одинадцять днів, з 04.03.2020 (арк. спр. 9).

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки при звільненні складає 2 035,66 грн (185,06 грн х 11 календарних днів).

Згідно з пунктом 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.03.2020 по 15.03.2020 визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

Частинами першою, другою статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 7 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Ратифікація Конвенції відбулась на підставі Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пункті 22 рішення від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) Європейський суд з прав людини повторив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. Broniowski v. Poland, № 31443/96, пар. 98).

У пунктах 23, 24, 25 рішення від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» (Заява № 10972/05) Європейський суд з прав людини вказав, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див. рішення у справі «Кечко проти України» (Kechko v. Ukraine), згадане вище, пункт 23). Суд зауважив, що вимога заявника до національного суду ґрунтувалась на чіткому положенні національного законодавства, що було чинним на той час (див. пункт 13 вище). Виплата забезпечення, що розглядається, здійснювалась з огляду лише на єдину об`єктивну умову - належність до рядового або в начальницького складу органів внутрішніх справ. Оскільки заявник виконав цю умову, він може вважатися таким, що мав обґрунтовані сподівання, якщо не право, отримати виплату, яка розглядається. Замінювати національні органи у тлумаченні національного законодавства не є завданням Суду. Однак, національні суди аргументували свої рішення тим, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2000 рік» не передбачав видатків для виплат, передбачених Указом Президента, і, відповідно, постановили, що заявник не мав права на такі виплати протягом відповідного періоду згідно з Законом України «Про бюджетну систему України». Таким чином, виявляється, що національні суди проігнорували положення статті 28 Закону України «Про бюджетну систему України», яке забороняло вносити зміни до законодавства Законом про Державний бюджет України, спочатку зміни слід було внести до відповідних законів (див. пункти 9 та 12 вище). Більше того, Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджету, оскільки державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (див., з-поміж інших судових рішень, рішення у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), згадане вище, пункт 35). Тому остаточна відмова національних органів у праві заявника на цю доплату за період, що розглядається, є свавільною і такою, що не ґрунтується на законі. Отже, було порушено статтю 1 Першого протоколу.

Питання у цій адміністративній справі пов`язано з правом позивача на виплату, яке походить безпосередньо з чинного та передбачуваного положення національного законодавства статті 117 КЗпП України, яке по суті захищається статтею 1 Першого протоколу.

Результати аналізу рішень Європейського суду з прав людини, ухвалених за результатами застосування статті 1 Першого протоколу, дають можливість визначити критерії, що підлягають оцінці при вирішенні питання про допустимість правомірного втручання держави в право власності з точки зору його відповідності статті 1 Першого протоколу.

У практиці Європейського суду з прав людини напрацьовані три головні критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме:

чи є такий захід законним;

чи переслідує втручання в право власності «суспільний інтерес»;

чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

Якщо хоча б одного критерію із перелічених не буде додержано, то Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу.

Законність втручання означає, що втручання держави у право власності особи, а тим більш позбавлення власності, повинно здійснюватися на підставі закону. При цьому:

а) до відносин щодо позбавлення державою власності своїх громадян застосовується відповідне національне законодавство (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»);

б) під «законом» розуміється нормативно-правовий акт, який повинен бути «доступним» для заінтересованих осіб, «чітким» і «передбачуваним» у питаннях застосування та наслідків дії його норм у розумних межах (рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»). При цьому власне факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон є «непередбачуваним». Саме суди, повноважні здійснювати правосуддя, мають завданням розсіювати ті сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (рішення від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України»);

в) тлумачення та застосування національного законодавства це прерогатива національних органів. Але Європейський суд з прав людини перевіряє, чи спосіб, у який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у контексті практики Європейського суду з прав людини (згадане рішення в справі «Щокін проти України»).

Оскільки стаття 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника або уповноваженого ним органу за затримку розрахунку при звільненні у вигляді обов`язку сплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, не встановлює принципу співмірності та можливості суду як органу, який виносить рішення по суті спору, зменшити розмір такого відшкодування, втручання у право власності позивача шляхом визначення розміру відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку позивач мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи не буде законним та становитиме порушення державою статті 1 Першого протоколу.

З урахування викладеного посилання відповідача щодо відсутності бюджетних асигнувань на виплату компенсації за неотримане речове майно суд вважає безпідставними.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 № 21-87а13.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати «дискреційні повноваження», користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що у даному випадку правильним та ефективним способом захисту порушеного права буде визнання протиправною бездіяльності Луганського обласного військового комісаріату щодо невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно, яке не було отримане під час проходження ним служби; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку позивача за період з 04.03.2020 по 15.03.2020 у сумі 2035,66 грн.

Питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивач згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений.

Керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 19, 20, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Луганського обласного військового комісаріата (код за , місцезнаходження: 93400, Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, вул. Б. Ліщини, 38) про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно ОСОБА_1 .

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно, яке не було отримане під час проходження служби.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04.03.2020 по 15.03.2020 у сумі 2035,66 грн (дві тисячі тридцять п`ять грн 66 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Суддя І.О. Свергун