Справа № 380/757/20
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2020-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/757/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Львівський окружний адміністративний суд в складі:
Головуючого-судді Сакалоша В.М.,
секретаря судового засідання Гулкевича В.О.,
за участю: позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Шадловської О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Західного регіону України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -
в с т а н о в и в :
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Військової прокуратури Західного регіону України (далі Військова прокуратура, відповідач) в якій позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд:
1. Визнати дії Військової прокуратури Західного регіону України, щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 підйомної допомоги при призові на військову службу, передбаченої п. 3.1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22.10.2001 №370 протиправними та зобов`язати Військову прокуратуру Західного регіону України виплатити ОСОБА_1 вказану підйомну допомогу у розмірі повного місячного грошового забезпечення на момент призову у розмірі 9496,36 грн.;
3. Визнати дії Військової прокуратури Західного регіону України з нарахування ОСОБА_1 у період з 05.01.2016 до 01.03.2018 грошового забезпечення із застосуванням приписів постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури» протиправними та зобов`язати Військову прокуратуру Західного регіону України:
- здійснити перерахунок належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 05.01.2016 до 01.03.2018 з урахуванням приписів та періоду дії постанов Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» та наказу Міністра оборони України від 11.06.2008 №260;
- виплатити різницю між фактично отриманим та належним після перерахунку до сплати грошовим забезпеченням за період з 05.01.2016 до 01.03.2018;
4. Стягнути з Військової прокуратури Західного регіону України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки з 15.01.2020 по день фактичного розрахунку в сумі 1579,81 грн.
Провадження у справі суд відкрив ухвалою від 28.01.2020.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що при звільненні з військової служби, Військовою прокуратурою, протиправно на його думку, не проведено повний розрахунок належних йому виплат. Позивач зазначає, що порівнявши дані про отримане грошове забезпечення у електронній системі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за період з 01.01.2016 по 15.01.2020 із зробленими особисто розрахунками, він дійшов висновку про невірне нарахування і виплату Військовою прокуратурою належного грошового забезпечення у зазначений період. Вказаними діями Військова прокуратура, на думку позивача, порушила його право на отримання належного грошового забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби передбаченим ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей».
Відповідач надав відзив на позов. З позовом Військова прокуратура не погоджується, позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими що задоволенню не підлягають. Щодо вимог ОСОБА_1 про виплату підйомної допомоги, зазначає, що жодного документа про зміну місця проживання у зв`язку із призовом на військову службу позивачем не представлено, отже на переконання відповідача, підстав для такої виплати немає. Щодо зменшення розмірів матеріальних допомог у 2016 році зазначає, що законодавством яким регулюється відповідні відносини не встановлено обов`язку виплати такої допомоги у розмірі що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
У доповненнях до відзиву Військова прокуратура зазначає, що ОСОБА_1 також нараховувалася матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі місячної заробітної плати (без премії) і матеріальна допомога для вирішення соціально побутових питань у розмірі місячної заробітної плати (без премії) її було проведено у сумах визначених у розрахунковому листі за лютий 2016 року. При цьому, надбавка за вислугу років також нараховувалася у розмірах зазначених у ч. 7 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».
ОСОБА_1 подав відповідь на відзив. На спростування заперечень відповідача вказує, що наказом військового прокурора Західного регіону від 25.02.2016 йому надано частину щорічної основної відпустки за 2016 рік з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань. Цим наказом розмір зазначених допомог не зменшувався, а тому вказані виплати мали здійснюватися згідно зазначеним наказом у розмірі повного місячного грошового забезпечення. Крім того зазначає, що вимоги постанови КМУ №1090 застосовувалися лише для розрахунку тривалості вислуги років для визначення розміру надбавки, а розмір надбавки та порядок її розрахунку визначений у додатках 24 та 29 постанови КМУ від 07.11.2007 №1294.
Військова прокуратура надала заперечення та додаткові пояснення, вказує, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений орган повинен сплатити зазначене відшкодування в тому разі , коли спір вирішено на користь працівника. Стосовно розрахунків наданих позивачем, відповідач наголошує, що середньоденний розмір грошового забезпечення позивача, як військовослужбовця слід обраховувати з урахуванням кількості календарних днів. Крім того звертає увагу, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні суду необхідно врахувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність та співмірність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та те, що відповідач є органом державної влади.
В судовому засіданні по розгляду справи позивач свої вимоги підтримав повністю, просив задовольнити позов у повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити у задоволенні заявлених ОСОБА_1 вимог.
Заслухавши доводи сторін, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 на підставі контракту проходив військову службу у Збройних Силах України.
Наказом від 14.02.2015 №138к був зарахований до списків особового складу Військової прокуратури Західного регіону.
Позивач безтерміново має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій (посвідчення серія НОМЕР_1 ).
Відповідно до наказу Військової прокуратури Західного регіону №30к з 15.01.2020 полковника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу організаційного та правового забезпечення у запас відповідно до п.п. «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів, або проведенням організаційних заходів) та виключено із списків особового складу Військової прокуратури та всіх видів забезпечення.
Як вбачається з матеріалів справи перед звільненням ОСОБА_1 подавав рапорт у якому просив на день звільнення виплатити належні йому до видачі грошові кошти, зокрема і ті що є предметом даного спору.
Ознайомившись з розрахунковими листами за лютий 2015 року та лютий 2016 року, як зазначив ОСОБА_1 у своїх поясненнях, він виявив, що Військовою прокуратурою, протиправно на його переконання, не проведено з ним усіх належних відповідно до вимог законодавства розрахунків. Вказані обставини і стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом.
Вирішуючи спірні правовідносини суд керувався таким.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 4 статті 27 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII) передбачено, що військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру» і проходять військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.
У відповідності до частини 4 статті 83 Закону № 1697-V на військовослужбовців військової прокуратури поширюються усі передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та іншими законодавчими актами про військову службу соціальні і правові гарантії.
Таким чином, на військовослужбовців військової прокуратури поширюються законодавчі акти, які регулюють правові та соціальні гарантії військовослужбовців.
Відповідно до положень частини 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Пунктом 1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22 жовтня 2001 року №370 передбачено, що особам офіцерського складу, прапорщикам (мічманам) та військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади або зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу) до місця постійної дислокації військової частини або підрозділу зі зміною місця проживання, виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно з пунктом 2 вказаної Інструкції, розмір підйомної допомоги визначається з окладу за основною посадою, на яку призначений військовослужбовець або яку він займав до дня прибуття військової частини (підрозділу) до нового пункту постійної дислокації, окладу за військове звання та додаткових видів грошового забезпечення на день виникнення права на отримання підйомної допомоги.
Обґрунтовуючи вимоги в частині протиправності дій відповідача, щодо невиплати ОСОБА_1 підйомної допомоги позивач покликається п. 3.1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22.10.2001 №370.
Згідно якого підйомна допомога в порядку і розмірах, передбачених пунктами 1 і 2 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги (далі - Інструкція), також виплачується: Офіцерам, призваним (прийнятим) на військову службу із запасу і призначеним на посади офіцерського складу.
Суд бере до уваги що даний пункт Інструкції втратив чинність на підставі Наказу Міністерства оборони №45 ( z0247-18 ) від 05.02.2018. Проте як встановлено судом і сторонами не заперечується контракт про проходження ОСОБА_1 військової служби у Збройних Силах України набрав чинності 14.02.2015, тобто на момент його укладення, позивач мав право на отримання підйомної допомоги, однак така виплата не була йому проведена вчасно з вини відповідача. Тому на переконання суду, підйомна допомога, як складова грошового забезпечення на яку позивач набув право, як Офіцер призваний (прийнятий) на військову службу із запасу і призначений на посаду офіцерського складу, відповідно до норм чинних станом на 2015 рік - мала бути включена до розрахунку при звільненні.
Щодо вимоги про неправильне нарахування та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік слід вказати наступне.
Відповідно до вимог ст. 10-1 ч. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
З наказу Військової прокуратури Західного регіону від 25.02.2016 Про надання відпустки та матеріальної допомоги ОСОБА_1 вбачається, що йому було надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 4 календарних ні із збереженням грошового та матеріального забезпечення за 2016 рік з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально побутових питань.
В наказі вказано, що він виданий на підставі ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та відсутні будь-які покликання про зменшення розміру матеріальної допомоги на оздоровлення чи розміру допомоги на вирішення соціально-побутових питань.
Саме нормами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачена виплата військовослужбовцям матеріальних допомог на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань.
Про необхідність застосування до військовослужбовців військових прокуратур при виплаті грошового забезпечення в розмірі і порядку, визначеного законодавством для військовослужбовців, вказано також п. 4-1 Постанови КМ України від 31.05.2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» - грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених цією постановою, а також окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років у розмірі і порядку, визначеному законодавством для військовослужбовців.
Відсутність у військовій прокуратурі Західного регіону України відкритих рахунків за КЕКВ 2112 «Грошове забезпечення» у 2016 році, може свідчити лише про порушення ведення бухгалтерського обліку та відкриття казначейських рахунків, а не про фактичне отримання військовослужбовцями вказаної військової установи заробітної плати замість грошового забезпечення.
Крім того суд при прийнятті рішення керується також наступним.
У період з 01.01.2016 по 28.02.2018 надбавка за вислугу років, як складова грошового забезпечення для військовослужбовців були передбачені постановою Кабінету Міністрів України № 1294 від 07.11.2007 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 1294).
Відповідно до Постанови № 1294 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 6 Постанови № 1294 виплата надбавки за вислугу років військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу здійснюється в розмірах згідно з додатком 29.
Згідно з додатком 29 розмір надбавки, відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням при вислузі 25 і більше років становить 40%.
Постанова №1294 втратила чинність на підставі Постанови КМУ від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова №704).
Відповідно до пункту 2 Постанови №704 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 6 Постанови №704 передбачено, що виплата надбавки за вислугу років військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу здійснюється в розмірах згідно з додатком 16.
Згідно з додатком 16 розмір надбавки, відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням, при вислузі 25 і більше років становить 50%.
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про внесення змін до Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури» від 27.12.2018 №1153, якою внесено зміни до Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1090 (далі - Порядок №1090).
Порядок №1090 доповнено пунктом 3(1), згідно з яким військовослужбовцям, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, надбавка за вислугу років виплачується щомісяця залежно від періоду проходження служби у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців.
Таким чином, лише після прийняття постанови КМУ від 27.12.2018 №1153 почала поширюватися дія Порядку№1090 на прокурорів, військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, слідчих органів прокуратури та інших працівників органів прокуратури.
При цьому, військовослужбовцям, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, надбавка за вислугу років виплачується щомісяця залежно від періоду проходження служби у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців.
Вказане підтверджує доводи позивача про те, що нарахування та виплата надбавки за вислугу років йому як військовослужбовцю, який проходив службу у Військові прокуратурі Західного регіону України, повинно відбуватися у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців.
Оскільки дія Порядку №1090 почала поширюватись на прокурорів, військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, слідчих органів прокуратури та інших працівників органів прокуратури лише після внесення змін на підставі постанови КМУ від 27.12.2018 «Про внесення змін до Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури» №1153, то дії військової прокуратури Західного регіону України щодо встановлення і виплати ОСОБА_1 з 01.01.2016 надбавки за вислугу років відповідно до постанови КМУ від 09.12.2015 №1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури» є протиправними.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку про протиправність дій відповідача, які полягають у не проведенні з ОСОБА_1 при звільненні його з військової служби всіх необхідних розрахунків належного йому грошового забезпечення.
Щодо вимоги позивача про стягнення з Військової прокуратури середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні, суд бере до уваги наступне.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Оскільки законодавчими нормами які є спеціальними щодо спірних правовідносин, не врегульовано питання щодо порядку виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то застосуванню підлягають норми трудового законодавства, тобто норми Кодексу законів про працю України.
Так, згідно із частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тобто, виходячи з наведених вимог закону, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.
Як вже встановлено судом та заперечується сторонами, позивач був звільнений зі служби з 15.01.2020.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що визначає порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №803/1212/16, від 19 квітня 2018 року у справі №806/1183/16, від 1 березня 2018 року у справі №806/1551/17, від 1 березня 2018 року у справі №806/1309/17, від 7 лютого 2018 року у справі №806/535/16, від 25 жовтня 2019 року у справі № 811/1536/18.
Таким чином, суд вважає, що відповідач повинен виплатити ОСОБА_1 його середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою КМУ від 08.02.1995р. №100.
Згідно положень абз. 1, 3 п. 2 розділу 2 Постанови № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Таким чином, середній заробіток повинен обчислюватися з грошового забезпечення за два останні місяці, які перебували звільненню позивача зі служби, а саме: листопад та грудень 2019 року.
Щодо вимог ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача конкретних сум, то такі задоволенню не підлягають з огляду на тещо нарахування грошового забезпечення належить до компетенції відповідача, а суд не може підміняти функції інших органів.
Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що адміністративний позов слід задовольнити частково.
Підстав для вирішення питання про розподіл судових витрат судом не встановлено.
Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 139, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,
Позов задовольнити частково.
Визнати дії Військової прокуратури Західного регіону України, щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 підйомної допомоги при призові на військову службу, передбаченої п. 3.1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22.10.2001 №370 протиправними та зобов`язати Військову прокуратуру Західного регіону України виплатити ОСОБА_1 вказану підйомну допомогу у розмірі повного місячного грошового забезпечення на момент призову.
Визнати дії Військової прокуратури Західного регіону України, щодо зменшення розмірів виплачених ОСОБА_1 матеріальних допомог на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік на 50% від загальної суми отриманого у лютому 2016 року грошового забезпечення протиправними та зобов`язати Військову прокуратуру Західного регіону України виплатити ОСОБА_1 різницю між фактично виплаченими у 2016 році матеріальними допомогами на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань та належними до виплати вказаними допомогами з урахуванням раніше проведених виплат.
Визнати дії Військової прокуратури Західного регіону України з нарахування ОСОБА_1 у період з 05.01.2016 до 01.03.2018 грошового забезпечення із застосуванням приписів постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури» протиправними.
Зобов`язати Військову прокуратуру Західного регіону України здійснити перерахунок належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 05.01.2016 до 01.03.2018 з урахуванням приписів та періоду дії постанов Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», наказу Міністра оборони України від 11.06.2008 №260 та виплатити різницю між фактично отриманим та належним після перерахунку до сплати грошовим забезпеченням за період з 05.01.2016 до 01.03.2018 з урахуванням раніше проведених виплат
Стягнути з Військової прокуратури Західного регіону України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки з 15.01.2020 по день фактичного розрахунку.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
В іншій частині позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 21.08.2020.

Суддя В.М. Сакалош