Справа № 420/3048/20
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2020-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3048/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Стефанова С.О.,

за участю секретаря судового засідання - Мельника Ю.В.,

представника позивача - іноземної компанії CAKI TRANS DOO та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - іноземної компанії RIVER BUNKER AND SUPPLY s.r.o - Толстік В.В. (на підставі ордерів),

представників відповідача - Ізмаїльського загону морської охорони Державної прикордонної служби України - Нєкрасова Д.С. (за довіреністю), Мамай П.М. (за довіреністю),

представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Регіональне управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України - Нєкрасова Д.С. (за довіреністю),

розглянувши в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом іноземної компанії CAKI TRANS DOO (Республіка Сербія) до Ізмаїльського загону морської охорони Державної прикордонної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - іноземної компанії RIVER BUNKER AND SUPPLY s.r.o (Словацька республіка) та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Регіональне управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо визнання протиправними дії посадових осіб Державної прикордонної служби України із зупинення та огляду судна «INA» (ENI 08348102, прапор Сербія) в районі 61-ї милі р.Дунай та оформлення протоколу про зупинення і огляду судна від 30 березня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

07 квітня 2020 року іноземна компанія CAKI TRANS DOO (Республіка Сербія) (надалі по тексту - Позивач) звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ізмаїльського загону морської охорони Державної прикордонної служби України (надалі по тексту - Відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - іноземної компанії RIVER BUNKER AND SUPPLY s.r.o (Словацька республіка) та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Регіональне управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України, в якому просить визнати дії посадових осіб Державної прикордонної служби України із зупинення та огляду судна «INA» (ENI 08348102, прапор Сербія) в районі 61-ї милі р. Дунай та оформлення протоколу про зупинення і огляду судна від 30 березня 2020 року протиправними.

Адміністративний позов обґрунтовано наступним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 30 березня 2020 року судно «INA» (ENІ 08348102, прапор Сербія) (далі по тексту - Судно) із «закритим кордоном» знаходилось на якірній стоянці в районі 61 милі р.Дунай, близько 25 метрів від лівого берегу. Згідно з Судовою Роллю на борту судна знаходилось три члена екіпажу: капітан судна - ОСОБА_1 ; матрос - ОСОБА_2 ; матрос-курсант - ОСОБА_3 . Того ж дня, з метою бункерних операцій Судно здійснюючи відповідні маневрування, стало на якірну стоянку поблизу судна «БТМ-02» (прапор Україна). Зазначені дії Відповідачем були розцінені, як порушення вимог п.36 Положення про прикордонний режим, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №1147 від 27.07.1998 року, згідно з якою під час плавання і перебування торговельних та маломірних суден, інших плавзасобів у територіальному морі та внутрішніх водах забороняється їх підхід до іноземних та українських суден закордонного прямування (крім випадків, пов`язаних із стихійним лихом, аварією та катастрофою, за умови завчасного інформування

капітаном (судноводієм, стерновим-мотористом) або власником торговельного та маломірного судна, іншого плавзасобу підрозділу Державної прикордонної служби, у зоні відповідальності якого буде здійснюватися підхід, але не пізніше здійснення таких заходів). У зв`язку з цим посадовою особою Державної прикордонної служби України лейтенантом Миколою Баніт було зупинено та проведено огляд Судна, про що складено Протокол про зупинку і огляд судна від 30 березня 2020 року.

Позивач вважає, що дії посадових осіб Державної прикордонної служби України щодо зупинення та проведення огляду Судна, з закритим кордоном, в районі 61 милі р.Дунай - є протиправними, незаконними та такими, що грубо порушують міжнародні угоди.

Стосовно 61 милі р.Дунай Позивач посилаючись на Конвенцію про режим судноплавства на Дунаї від 18.08.1948 року, Договір про співробітництво дунайських пароплавств - учасників Братиславських угод підписаний 06.11.1992 року, Постанову Кабінету міністрів України «Про межі акваторії морського порту Ізмаїл» від 07.10.2009 року №1208 стверджує що ділянка між 52,3 до 62,5 милями, в яку входить 61 миля р.Дунай, не є митною територією України та належить до міжнародних вод. Позивач також вважає, що зазначені положення по відношенню до 61 милі р.Дунай підтверджується Висновком науково-правової експертизи з питань правомірності здійснення бункерувальних операції на 61- милі р.Дунай від 05.12.2005 року та листом правового департаменту Міністерства закордонних справ України від 17.03.2003 року.

Позивач стверджує про відсутність будь-яких порушень законодавства України зі сторони Позивача посилається на ст.ст.24, 27 Конвенції про режим судноплавства на Дунаї від 18.08.1948 року, ст.ст.20, 28 Закону України «Про державний кордон України», п.1.4 Положення про застосування оглядових груп Морської охорони Державної прикордонної служби України під час проведення огляду українських та іноземних невійськових суден, затвердженого Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №360 від 22.05.2012 року, Положення про систему управління безпекою судноплавства на морському і річному транспорті, затверджене Наказом Міністерства транспорту України №904 від 20.11.2003 року, Положення про класифікацію, порядок розслідування та обліку аварійних морських подій із суднами, затверджене Наказом Міністерства транспорту України №5516 від 29.05.2006 року та зазначає про колізію між конвенційною нормою міжнародного права та нормою нормативно-правового акту України - постановою Кабінету міністрів України №1147 від 27.07.1998 року (п.36) відносно розуміння «підходу одного судна до іншого», в яких випадках та за яких умов підхід вважається виконаним, а в яких ні, які є критерії здійснення підходу або нездійснення. Позивач вважає, що використання такої прогалини зі сторони державних органів є беззаперечним порушенням ч.2 ст.19 Конституції України.

Позивач вважає, що дії посадових осіб Державної прикордонної служби України щодо зупинення та проведення огляду Судна, в районі 61 милі р.Дунай - є протиправними, незаконними та просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Процесуальні дії.

Ухвалою суду від 27 квітня 2020 року, після усунення Позивачем недоліків зазначених в ухвалі суду від 10 квітня 2020 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 18 травня 2020 року.

Ухвалою суду від 27 квітня 2020 року витребувано з Адміністрації Державної прикордонної служби України (вул. Володимирська, буд.26, м. Київ, 01034, ) належним чином засвідчені копії документів, які стали підставою зупинення посадовими особами Державної прикордонної служби України та проведення огляду судна «ІNA» (ENI 08348102, прапор Сербія) в районі 61-ї милі р. Дунай та оформлення протоколу про зупинення і огляду судна від 30 березня 2020 року.

В судовому засідання 18 травня 2020 року ухвалою суду на місці, яка була занесена до протоколу судового засідання, судом приєднано до матеріалів справи відзив на позовну заяву з додатками (вхід. №19009/20 від 15.05.2020 року) та лист Адміністрації Державної прикордонної служби України на виконання ухвали суду від 27 квітня 2020 року щодо відсутності витребуваних документів.

В судовому засідання 09 червня 2020 року ухвалою суду задоволено клопотання представника регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України про витребування з Інституту держави і права імені В.М. Корецького НАН України (вул. Трьохсвятительська, 4, м. Київ, 01001) належним чином засвідченої копії висновку науково-правової експертизи Інституту держави і права імені В.М. Корецького НАН України з питань правомірності здійснення бункерувальних операцій на 61-й милі р. Дунай проведеної на запит ТОВ «АГЕНЦІЯ ТРАЙТОН СЕРВІС УКРАЇНА» (м. Одеса) відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну експертизу» №126/218 від 05.12.2005 року (вхід. №20077/20 від 02.06.2020 року), а також

ухвалами суду на місці, які були занесені до протоколу судового засідання, судом приєднано до матеріалів справи відповідь на відзив на позовну заяву з додатками (вхід. №ЕП/8048/20 від 02.06.2020 року), додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву з додатками (вхід. №20973/20 від 02.06.2020 року) та заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (вхід. №21777/20 від 09.06.2020 року).

В судовому засідання 24 червня 2020 року ухвалами суду на місці, які були занесені до протоколу судового засідання, судом приєднано до матеріалів справи Висновок науково-правової експертизи з питань правомірності здійснення бункерувальних операцій на 61-й милі р. Дунай проведеної на запит ТОВ «АГЕНЦІЯ ТРАЙТОН СЕРВІС УКРАЇНА» (м. Одеса) відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну експертизу» №126/218 від 05.12.2005 року (вхід. №23161/20 від 17.06.2020 року) та письмові пояснення Позивача з додатками (вхід. №24260/20 від 24.06.2020 року), а також ухвалою суду задоволено клопотання представника Позивача щодо продовження строку підготовчого провадження на 30 днів.

В судовому засідання 06 липня 2020 року ухвалами суду на місці, які були занесені до протоколу судового засідання, судом приєднано до матеріалів справи відзив на додаткові пояснення Позивача (вхід. №25730/20 від 06.07.2020 року), задоволено клопотання представника Позивача про долучення письмових доказів до матеріалів справи (вхід. №ЕП/10113/20 від 06.07.2020 року) та клопотання представника Відповідача про допит у якості свідків офіцерів Державної прикордонної служби України, якими було складено протокол про зупинку і огляд судна від 30 березня 2020 року: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

В судовому засіданні 06 липня 20209 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі №420/3048/20 та призначено справу до судового розгляду по суті на 15 липня 2020 року об 11 год. 00 хв.

Відзив на адміністративний позов та заперечення на відповідь на відзив обґрунтовано наступним.

Відповідач категорично заперечує та не погоджується з доводами Позивача про те, що «61 миля р.Дунай не є митною територією України та належить до міжнародних вод посилаючись на правовий статус внутрішніх вод України визначений міжнародним правом, а саме статтями 2-8 Конвенції ООН з морського права від 10.12.1982 року, а також національним законодавством, зокрема статтями 1, 3, 6 та 23 Закону України «Про державний кордон».

Відповідач зазначає, що на 60 милі р.Дунай, а також на 61 милі р.Дунай проходить лінія державного кордону між Республікою Румунія та Україною, при цьому прикордонні води від лінії державного кордону до узбережжя Румунії (правий берег р.Дунай) є митною територією Республіки Румунія. Але місце виявлення та припинення порушення прикордонного режиму, вчинене капітаном судна т/х «INA» відбулося на 60,2 милі р.Дунаю, 25 метрів від лівого берега державного кордону на р.Дунай в районі прикордонного знаку №1346, а саме мали місце в координатах близько 100-200 метрів від лінії державного кордону України в напрямку українського берега, тобто на території України, а митна територія України і становить територію України. На підтвердження зазначеного Відповідач посилається на положення статей 9, 10 Митного кодексу України.

Щодо компетенції, повноважень та юрисдикції Ізмаїльського загону морської охорони у внутрішніх водах України на р.Дунай Відповідач зазначає, що командири дивізіонів кораблів та катерів Морської охорони, командири груп спеціальних дій та оглядових груп, мають повний спектр повноважень передбачених розділом IV Закону України «Про Державну прикордонну службу України», статтями 2, 13, 22-31 Закону України «Про державний кордон України». В протоколі про зупинку і огляд судна від 30.03.2020 року чітко відображено правові підстави зупинки і огляду судна «INA» з посиланням на чинні норми законів України, копія протоколу вручена капітану судна «INA» ОСОБА_1.

Щодо правового статусу української частини вод р.Дунай Відповідач зазначає, що вся водна поверхня від лінії державного кордону України та Республіки Румунія до лівого берега р.Дунай, що належить Україні є суверенною територією України та контрольованим прикордонним районом. Лінія державного кордону між Україною та Румунією на Дунаї проходить по головному фарватеру цієї прикордонної ріки. З огляду на це Відповідач стверджує, що всі невійськові та комерційні судна, не залежно від курсу слідування судна та його прапору, від того чи судно здійснює мирний прохід, каботажний перехід або слідує в так званому режимі «судно із закритим кордоном» - якщо судна, їх екіпаж чи пасажири порушують законодавство України в межах внутрішніх вод та територіального моря, такі правопорушення мають припинятися Морською охороною і винні особи притягатися до відповідальності за чинними кодексами та законами України.

Відповідач, посилаючись на ст.1 та ч.2 ст.27 Конвенції про режим судноплавства на Дунаї 1948 року, зазначає, що р.Дунай є кордоном між двома державами, а судна, пасажири і транзитний товар звільняються при проходження по річці від усіх митних формальностей, але це ні яким чином не звільнює суб`єктів судноплавства від обов`язку дотримуватись Законів прибережної Держави, у тому числі режимних правил у контрольованому прикордонному районі, що також врегульовано Конвенцією ООН з морського права 1982 року та Договором між Україною та Румунією «Про режим українсько-румунського державного кордону, співробітництво та взаємну допомогу з прикордонних питань» від 17.06.2003 року.

Відповідач також у відзиві зазначає, що дії капітана судна «INA» 30.03.2020 року, спрямовані на здійснення бункерування дизельного пального поза акваторією портів та у невизначеному для цього місці, могли б привести до вчинення правопорушення, відповідальність за які передбачена статтями 59 та 62 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а можливо, і статтями 236 та 243 Кримінального кодексу України.

Підтримуючи правову позицію, докази та аргументи, які викладені у відзиві проти позовної заяви та поясненнях Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України у запереченнях щодо відповіді на відзив Відповідач зазначає, що Позивач свідомо уникає згадки про Правила, додані до Європейської угоди про міжнародне перевезення небезпечних вантажів внутрішніми водними шляхами від 26.05.2000 року, яка ратифікована всіма придунайськими державами, якими визначено заборону бункерування без дозволу компетентних органів та обов`язкових процедур, обов`язковість ведення Журналу вантажних операції. Цими правилами також визначено, що пальне дизельне віднесено до небезпечних вантажів 3 класу, а місця розвантаження і завантаження обумовлені п.7.2.4.7.1 Правил. Саме ж ст.24 Конвенції про режим судноплавства на Дунаї 1948 року визначає, що поповнення запасів палива має здійснюватися лише у портах та з дотриманням правил, встановлених придунайськими державами.

Також Відповідач зазначає, що міркування Позивача, що законодавство України «не визначає що саме необхідно розуміти під «підходом одного судна до іншого», закінчення такої дії, якісь відстані є надуманими, безпідставними та вочевидь націленими на відвернення уваги суду від предмета позову та суті справи.

Відповідач в цілому вважає позовну заяву безпідставною та просить суд залишити позов без задоволення.

Відповідь на відзив та письмові пояснення обґрунтовані наступним.

Позивач наголошує на тому, що Відповідач має право зупиняти, оглядати, затримувати та супроводжувати судна-порушники, однак у відповідності до чинного законодавства, оскільки відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадови особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому враховуючи прогалину в законодавстві Позивач вбачає надання можливості посадовим особам на власний розсуд вирішувати питання щодо наявності або відсутності порушення п.36 Положення про прикордонний режим, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №1147 від 27.07.1998 року.

Також Позивач наполягає на тому що фактично посадова особа Державної прикордонної служби України не могла встановити факту вчинення Позивачем адміністративного правопорушення, що є порушенням вимоги ст.280 КУпАП та у зв`язку з чим відсутня подія та склад адміністративного правопорушення, які є обов`язковими умовами притягнення особи до адміністративної відповідальності тому у відповідача були відсутні законодавче передбачені підстави для здійснення зупинки та огляду іноземного судна закордонного плавання із «закритим кордоном».

Позивач вважає, що Відповідач помилково ототожнює поняття бункерування та розвантажувальних робіт та посилаючись на Правила охорони праці під час вантажно-розвантажувальних робіт, які затверджені Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №21 від 19.01.2015 року та ст.24 Конвенції про режим судноплавства на Дунаї стверджує про відсутність заборони на здійснення операції із поповнення запасів палива (бункерування) суден в районі 61 милі р.Дунай.

Також Позивач у письмових поясненнях зазначає, що положення Європейської угоди про міжнародне перевезення небезпечних вантажів внутрішніми водними шляхами від 26.05.2000 року не можуть бути застосовані до даних правовідносин. Крім того, відповідно до постанови Кабінету міністрів України №1234 від 07 жовтня 2009 року акваторія порту Рені включає водний простір р.Дунай від 62,5 милі до 71 милі, при тому що спірні правовідносини виникли на ділянці 60,2 милі р.Дунай, яка не входить до меж акваторії морського порту Рені тому вимоги обов`язкових постанов по морському порту Рені не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Пояснення третьої особи на стороні відповідача - Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України обґрунтовані наступним.

Регіональне управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України посилаючись на ст.3, п.24 ст.20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», а також ст.28 Закону України «Про державний кордон» стверджує, що органи Державної прикордонної служби України мають повноваження на зупинку та огляд суден, а також вважає що дії капітана судна «INA» 30.03.2020 року, кваліфіковані як адміністративне правопорушення, та рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 19 травня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволення позову що є свідченням того, що дії посадової особи Держприкордонслужби з притягнення до адміністративної відповідальності капітана судна визнані законними.

Третя особа на стороні відповідача категорично заперечує щодо того що 61 миля р.Дунай є «міжнародними водами», а тому компетенція та юрисдикція Відповідача є обмеженою на цій території. Виходячи з положень статей 2, 9, 92 Конституції України, п.3 ст.3 та ст.6 Закону України «Про держаний кордон України», а також ст.8 Договору між Україною та Румунією «Про режим українсько-румунського державного кордону, співробітництво та взаємну допомогу з прикордонних питань» від 17.06.2003 року, ратифікованого Законом України від 12.05.2004 року зазначає, що оформлення лінії державного кордону між Україною та Румунією є з правової точки зору повністю завершеним, тому частина вод р.Дунаї від лінії державного кордону, що проходить по Дунаю, до лінії берега, що належить Україні, є територією України та відповідно є внутрішніми водами України, в зв`язку з чим підрозділи Державної прикордонної служби України мають право здійснювати в цій частині вод повноваження визначені законодавством України тому твердження Позивача, по те, що ділянка між 52,3 до 62,5 милями р.Дуна1 належить до міжнародних вод є помилковим.

Крім цього третя особа на стороні відповідача зазначає що відповідно до ст.24 Конвенції про режим судноплавства на Дунаї 1948 року судна, що плавають по Дунаю, мають право, додержуючись правил, встановлених відповідними придунайськими державами, заходити в порти, виконувати в них вантажні і розвантажувальні операції, посадку і висадку пасажирів, а також поповнювати запаси палива, предметів постачання тому твердження Позивача про відсутність заборони на здійснення операції із поповнення запасів палива (бункерування) суден в районі 61 милі р.Дунай є ухиленням від правильного змісту ст.24 Конвенції. При цьому постановою по порту Рені, затвердженої Наказом ДП «Адміністрація морських портів України» №225 від 29.06.2016 року, детально врегульовані питання де, та за дотримання яких умов проводяться вантажні операції, в тому числі операції з бункерування. Таким чином, третя особа на стороні Відповідача вважає, що зупинка та огляд суден у внутрішніх водах України за наявності передбачених законодавством підстав цілком відповідає букві і духу Конвенції про режим судноплавства на Дунаї 1948 року та Договору між Україною та Румунією «Про режим українсько-румунського державного кордону, співробітництво та взаємну допомогу з прикордонних питань» на підставі цього просить суд відмовити в задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, допитавши свідків, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовані позовні вимоги, додаткові пояснення Позивача, відзив на позовну заяву та додаткові пояснення Позивача, відповідь на відзив та заперечення щодо відповіді на відзив, пояснення третьої особи на стороні відповідача - Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Іноземна компанія CAKI TRANS DOO («ЦАКІ ТРАНС» Д.О.О.), згідно інформації Агентства ділових реєстрів (Сербія) має реєстраційний номер 20590424, податковий ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстровано у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, має від діяльності 5222 - надання послуг водного транспорту, зареєстровано в Республіці Сербія 01.12.2009 року та на час розгляду справи має статус суб`єкта підприємницької діяльності - діючий (а.с.89-93 т.1).

Іноземної компанії River bunker and supply s.r.o, згідно Виписці з комерційного реєстру окружного суду Нітра комерційного реєстру в Інтернеті Міністерства юстиції Словацької республіки від 04.06.2020 року має ідентифікаційний номер 47395354 та номер платника податків НОМЕР_2 , зареєстровано у формі Приватної компанії з обмеженою відповідальністю 09.11.2013 року відповідно до законодавства Словацької Республіки (а.с.94-107 т.1).

30 березня 2020 року моторне судно «INA», яке згідно Свідоцтва на судно №10/2019 від 15.03.2019 року (а.с.25-38 т.1) має єдиний європейський ідентифікаційний номер 08348102, судновласник компанія «ЦАКІ ТРАНС» Д.О.О. (прапор Сербія,) знаходилось в режимі «закритого кордону» за маршрутом прямування до порту «Санта-Констанція» перебувало на якірній стоянці в районі 60,2 милі р.Дунай, близько 25 метрів від лівого берегу в районі прикордонного знаку №1346.

Згідно з Судовою роллю на борту судна знаходилось три члена екіпажу: капітан судна - ОСОБА_1 ; матрос - ОСОБА_2 ; матрос-курсант - ОСОБА_3 (а.с.15-16 т.1).

З метою здійснення бункерних операцій (заправки пальним) Судно здійснюючи відповідні маневрування, стало на якірну стоянку поблизу судна - несамохідної нафтової баржі «ВТМ-02» (прапор Україна), фрахтувальником якої, згідно тайм-чартеру від 20.01.2020 року, є іноземна компанія River bunker and supply s.r.o. (Словаччина) (а.с.39-44 т.1).

У зв`язку з незаконним підходом до судна закордонного прямування «ВТМ-2» поза пунктами базування у внутрішніх водах України, з метою припинення правопорушення та контролю за дотриманням прикордонного режиму на річці Дунай у внутрішніх водах України та прийняття рішення згідно п.3.16 Положення про застосування оглядових груп Морської охорони Державної прикордонної служби України під час проведення огляду українських та іноземних невійськових суден, затверджене наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №360 від 22.05.2012 року - командиром групи відділу спеціальних дій на воді відділу спеціальних дій Ізмаїльського загону Морської охорони видано наказ про зупинку Судна та здійснення його огляду.

Вказане маневрування Судна «INA» і дії капітана Судна були розцінені посадовими особами Ізмаїльського загону морської охорони як порушення вимог п.36 Положення про прикордонний режим, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1147 від 27.07.1998 року та складено протокол про адміністративне правопорушення РУМО №125064, яким встановлено, що у внутрішніх водах України на 60,2 милі р. Дунай, близько 25 метрів від лівого берега р. Дунай, в районі прикордонного знаку №1346, 30.03.2020 року о 18.25 год. судно закордонного прямування «INA» (ENI 08348102, прапор Сербія) під керуванням капітана судна ОСОБА_1 , здійснило підхід до судна закордонного прямування «ВТМ-02» (прапор Україна), чим капітан судна «INA» (ENI 08348102, прапор Сербія) порушив вимоги п.36 Положення про прикордонний режим, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 року №1147 та постанови №125064 від 30.03.2020 року, якою капітана судна «INA» ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.202 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 гривень.

За результатом зупинки і огляду Судна о 18 годині 25 хвилин 30 березня 2020 року офіцером Державної прикордонної служби України Баніт М., за участю капітана Судна ОСОБА_1 та у присутності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які входили в склад оглядової групи, оформлено та підписано всіма Протокол про зупинку і огляд судна в якому капітан судна власноручно написав, що «претензии к задержанию судна имею». Також, у присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 лейтенантом Баніт М складена Схема місця порушення прикордонного режиму із пояснювальною запискою в тексті якої у графі «Зі схемою згідний» наявна підпис капітана Судна (а.с.155-156 т.1).

Не погоджуючись з притягненням до адміністративної відповідальності, капітан судна «INA» ОСОБА_1 звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України, Ізмаїльського загону Морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України, третя особа River Bunker and Supply s.r.o. про визнання протиправною та скасування постанови №125064 від 30.03.2020 року щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст.202 КУпАП, накладення штрафу у сумі 170 грн.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 19 травня 2020 року у справі №502/583/20 в задоволенні позову відмовлено та Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2020 року апеляційну скаргу капітана судна «INA» ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Кілійського районного суду Одеської області від 19 травня 2020 року залишено без змін.

У судовому засіданні при розгляді справи по суті представник Позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - іноземної компанії RIVER BUNKER AND SUPPLY s.r.o (Словацька республіка) підтримав позовні вимоги, з підстав зазначених у позові, письмових поясненнях, відповіді на відзив та просив суд задовольнити позов з підстав, що у них наведені з урахуванням усних пояснень та обставин, що встановлені у судовому засіданні.

Представник відповідача у судовому засіданні при розгляді справи по суті заперечував проти задоволення адміністративного позову зважаючи на те, що дії відповідача є правомірними, здійснені в межах повноважень з додержанням чинного міжнародного на національного законодавства України та просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник третьої особи на стороні відповідача - Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України у судовому засіданні при розгляді справи по суті заперечував проти задоволення адміністративного позову, підтримав позицію та аргументи Відповідача та просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Релевантні джерела права та висновки суду.

Згідно ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1, 7 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що й громадяни та юридичні особи України.

Відносини, що виникли у межах предмету спору в цілому регулює Конституція України, Конвенція про режим судноплавства на Дунаї від 18.08.1948 року, Конвенція з морського права від 10.12.1982 року, ратифікована Законом України №728-XIV від 03.06.1999 року, Договір між Україною та Румунією про режим українсько-румунського державного кордону від 17 червня 2003 року, який ратифікований Законом України №1714-ІV від 12 травня 2004 року, Закон України Про державний кордон України №1777-XII від 4 листопада 1991 року, Закон України Про державну прикордонну службу України №661-IV від 3 квітня 2003 року, Положення про прикордонний режим, затверджене постановою Кабінету міністрів України №1147 від 27 липня 1998 року, Положення про застосування оглядових груп Морської охорони Державної прикордонної служби України під час проведення огляду українських та іноземних невійськових суден, затверджене Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №360 від 22 травня 2012 року.

Згідно ст.1 Конвенції про режим судноплавства на Дунаї від 18.08.1948 року навігація на Дунаї повинна бути вільною і відкритою для громадян, торгових суден і товарів усіх держав на основі рівності щодо портових і навігаційних зборів та умов торгового судноплавства. Викладене вище не поширюється на перевезення між портами однієї і тієї самої держави.

Згідно ст.24 Конвенції про режим судноплавства на Дунаї від 18.08.1048 року судна, що плавають по Дунаю, мають право, додержуючись правил, встановлених відповідними придунайськими державами, заходити в порти, виконувати в них вантажні і розвантажувальні операції, посадку і висадку пасажирів, а також поповнювати запаси палива, предметів постачання і т. д.

Згідно ч.1 ст.8 Конвенції з морського права від 10.12.1982 року води, розташовані в бік берега від вихідної лінії територіального моря, становлять частину внутрішніх вод держави.

Згідно ч.1 ст.8 Договору між Україною та Румунією про режим українсько-румунського державного кордону від 17 червня 2003 року усі річки, струмки, канали та морські води в межах ділянок, по яких проходить лінія державного кордону, вважаються прикордонними водами.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадови особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.2 Конституції України територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно п.18 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначається правовий режим державного кордону.

Згідно ст.1 Закону України Про державну прикордонну службу України № 661-IV від 3 квітня 2003 року на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні.

Згідно ст.9 Закону України Про державну прикордонну службу України № 661-IV від 3 квітня 2003 року морська охорона Державної прикордонної служби України здійснює: охорону державного кордону на морі, річках, озерах та інших водоймах; контроль за плаванням і перебуванням українських та іноземних невійськових суден і військових кораблів у прилеглій зоні, територіальному морі та внутрішніх водах України, заходженням іноземних невійськових суден і військових кораблів у внутрішні води і порти України та перебуванням у них; охорону суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні та контроль за реалізацією прав і виконанням зобов`язань у цих зонах інших держав, українських та іноземних юридичних і фізичних осіб, міжнародних організацій.

Згідно ст.10 Закону України Про державну прикордонну службу України № 661-IV від 3 квітня 2003 року органи охорони державного кордону безпосередньо виконують поставлені перед Державною прикордонною службою України завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону України.

Прикордонний загін є основною оперативно-службовою ланкою Державної прикордонної служби України, на яку покладаються охорона певної ділянки державного кордону самостійно чи у взаємодії з іншими органами охорони державного кордону та Морською охороною, забезпечення дотримання режиму державного кордону і прикордонного режиму, а також здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів.

Згідно п.11 ч.1 ст.19 Розділу ІV Повноваження Державної прикордонної служби України Закону України Про державну прикордонну службу України № 661-IV від 3 квітня 2003 року на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладається контроль за дотриманням прикордонного режиму та згідно пп.22, 24 ч.1 ст.20 Розділу ІV Повноваження Державної прикордонної служби України Закону України Про державну прикордонну службу України № 661-IV від 3 квітня 2003 року Державної прикордонної службі України надається право здійснювати плавання на кораблях, катерах, суднах забезпечення по всій акваторії внутрішніх вод, територіального моря, прилеглої зони і виключної (морської) економічної зони України, підходити до берега, будь-яких причалів (пристаней) і здійснювати висадку на них особового складу Державної прикордонної служби України; проводити в установленому порядку огляд українських та іноземних невійськових суден, що допустили порушення законодавства під час плавання і перебування в прилеглій зоні, територіальному морі, внутрішніх водах, а також під час стоянки суден у портах України, супроводжувати їх кораблями та катерами Державної прикордонної служби України в порти або за межі територіальних вод України;

Згідно ст.22 Закону України Про державний кордон України №1777-XII від 4 листопада 1991 року з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони.

Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення.

У межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони, дотримання режиму державного кордону військовим частинам Державної прикордонної служби України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми.

Контрольовані прикордонні райони встановлюються, як правило, в межах території району, міста, селища, сільради, прилеглої до державного кордону України або до узбережжя моря, що охороняється органами Державної прикордонної служби України. До контрольованого прикордонного району включаються також територіальне море України, внутрішні води України і частина вод прикордонних річок, озер та інших водойм України і розташовані в цих водах острови.

Згідно ст.23 Закону України Про державний кордон України № 1777-XII від 4 листопада 1991 року у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, встановлюється прикордонний режим, який регламентує відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України правила в`їзду, перебування, проживання, пересування громадян України та інших осіб, провадження робіт, обліку та тримання на пристанях, причалах і в пунктах базування самохідних та несамохідних суден, їх плавання та пересування у внутрішніх водах України.

Передбачений частиною першою цієї статті порядок обліку і тримання самохідних та несамохідних суден на пристанях, причалах і в пунктах базування, їх плавання і пересування в територіальному морі і внутрішніх водах України поширюється і на територію району, міста, селища, сільради, що прилягає до державного кордону України або до узбережжя моря, яке охороняється органами Державної прикордонної служби України, де прикордонну смугу та контрольований прикордонний район не встановлено.

Забороняється тримати самохідні та несамохідні судна поза встановленими пристанями, причалами і пунктами базування або на них, але з порушенням правил тримання, а також відходити від берега або причалювати до берега поза пристанями, причалами і пунктами базування.

Згідно п.1 Положення про прикордонний режим, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №1147 від 27.07.1998 року, встановлюється система режимних заходів у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі, які

регламентують відповідно до законодавства правила в`їзду, тимчасового перебування, проживання, пересування громадян України та інших осіб, провадження робіт, обліку та тримання на пристанях, причалах, базах для стоянки і в пунктах базування (далі - об`єкти базування) маломірних суден, інших засобів, що не є суднами, але пристосовані для переміщення на них людей по воді (водний мотоцикл, водний велосипед, моторний гідродельтаплан, дошки для занять різними видами серфінгу тощо), основні характеристики яких не перевищують параметрів, установлених для таких засобів Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними та Севастопольською міською державними адміністраціями, буєрів, а також апаратів, що використовуються для підводного плавання (далі - маломірні судна, інші плавзасоби), а також в місцях базування - суден флоту рибної промисловості, їх плавання і пересування у територіальному морі та внутрішніх водах України.

Згідно п.36 цього Положення зафіксовано режимне правило, відповідно до якого під час плавання і перебування торговельних та маломірних суден, інших плавзасобів у територіальному морі та внутрішніх водах забороняється їх підхід до іноземних та українських суден закордонного прямування (крім випадків, пов`язаних із стихійним лихом, аварією та катастрофою, за умови завчасного інформування капітаном (судноводієм, стерновим-мотористом) або власником торговельного та маломірного судна, іншого плавзасобу підрозділу Державної прикордонної служби, у зоні відповідальності якого буде здійснюватися підхід, але не пізніше здійснення таких заходів).

Згідно п.1.4 Положення про застосування оглядових груп Морської охорони Державної прикордонної служби України під час проведення огляду українських та іноземних невійськових суден, затвердженого Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №360 від 22.05.2012 року основними завданнями оглядової групи є проведення огляду українських та іноземних невійськових суден, які допустили порушення законодавства під час плавання і перебування в територіальному морі, внутрішніх водах, а також під час стоянки суден у портах України. Згідно п.2.1 цього Положення у разі виявлення судна, що порушило законодавство України, командир корабля (катера) Морської охорони виходить на радіозв`язок із судном по ультракороткохвильовій радіостанції на визначеній частоті та здійснює опитування з метою отримання інформації. Згідно п.3.10 під час висадки та огляду українських та іноземних невійськових суден командир оглядової групи зобов`язаний: під час підходу до судна-порушника визначити спосіб висадки на нього і контролювати її проведення. На судно командир ОГ висаджується останнім; витребувати від капітана суднові і навігаційні документи, документи членів команди і пасажирів, документи на вантаж; перевірити наявність та відповідність зазначених документів; перевірити наявність відповідних дозволів на здійснення певного виду діяльності; організувати огляд судна і контролювати хід огляду, приймати доповіді від персоналу оглядової групи про хід проведення огляду; з`ясувати, чи є на судні особи без документів, що посвідчують особу, а також не внесені в суднову роль; звірити із судновою роллю національні посвідчення особи моряка кожного члена команди судна; скласти протокол про зупинку і огляд судна.

В адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог.

Вказаний принцип знайшов своє відображення у ч.2, 3 ст.9 КАС України, в якій вказано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Цей принцип також передбачає, що кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам сторін судом встановлено, що у даній справі предметом оскарження є дії посадових осіб Ізмаїльського загону морської охорони Державної прикордонної служби України із зупинення та огляду судна «INA» (ENI 08348102, прапор Сербія) в районі 61-ї милі р. Дунай та оформлення протоколу про зупинення і огляду судна від 30 березня 2020 року, що в свою чергу відноситься до компетенції Відповідача.

Згідно ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено перелік критеріїв, на відповідність яким суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, що оскаржуються. Саме на відповідність цім критеріям суд і повинен надати оцінку діям Відповідача.

У зв`язку із наведеним та із врахуванням тієї обставини, що предметом спору в даній справі є вимога про визнання дії відповідача протиправними суд виходив з наступного.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

З огляду на зазначене, розглядаючи цю справу судом надається оцінка оскарженим діям Відповідача із зупинення та огляду судна «INA» (ENI 08348102, прапор Сербія) в районі 60,2 милі р.Дунай та оформлення протоколу про зупинення і огляд судна від 30 березня 2020 року з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та досліджених в судовому засіданні всіх наявних на час розгляду справи доказів.

Таким чином щодо тверджень Позивача відносно того, що ділянка між 52,3 до 62,5 милями, в яку входить 61 миля р.Дунай, не є митною територією України та належить до міжнародних вод суд враховуючи приведені аргументи сторін зазначає наступне.

Правовий режим судноплавства на річці Дунай врегульовано Конвенцією про режим судноплавства на Дунаї, яка ратифікована та підписана 18 серпня 1948 року сімома країнами, в тому числі колишньою Українською Радянською Соціалістичною Республікою.

Згідно ст. 6 Закону України «Про правонаступництво України» Україна є учасником Конвенції про режим судноплавства на Дунаї.

Згідно п. 18 ст. 92 Конституції України правовий режим державного кордону визначається виключно законами України.

Згідно зі ст. 1 Закону України Про державний кордон України - державний кордон України є лінія і вертикальна поверхня, що проходить по цій лінії, які визначають межі території України - суші, вод, надр, повітряного простору.

Водна поверхня, підводна частина моря та внутрішніх вод, надра та повітряний простір на морі та внутрішніх водах, які знаходяться на проміжку від узбережжя до лінії державного кордону України, все це є суверенною територією України, про що зазначене як в Конвенції ООН з морського права, так і в інших нормах національного та міжнародного права.

Згідно ст. 3 Закону України Про державний кордон України - державний кордон України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, встановлюється, зокрема, на судноплавних річках - по середині головного фарватеру або тальвегу річки.

Також, правове регулювання українсько-румунського державного кордону визначене Договором між Україною та Румунією про режим українсько-румунського державного кордону, який ратифікований Україною 12 травня 2004 року. Порядок користування прикордонними водами визначений розділом III зазначеного Договору.

Відповідно до п. 1 ст. 8 вказаного договору усі річки, по яких проходить лінія державного кордону, вважаються прикордонними водами.

Таким чином, суд зазначає, що води в районі 61-милі річки Дунай є прикордонними водами, при цьому, на правому березі розташована Румунія, на лівому березі - Україна,

Згідно з п. 5 ст. 6 Закону України Про державний кордон України до внутрішніх вод України належать обмежена лінією державного кордону частина вод річок, озер та інших водойм, береги яких належать Україні.

Постановою Кабінету Міністрів України Про затвердження переліку внутрішніх водних шляхів, що належать до категорії судноплавних від 12 червня 1996 р. N 640 затверджено перелік внутрішніх водних шляхів, що належать до категорії судноплавних, серед яких частина річки Дунаю: м. Рені - м. Вилкове, в яку відповідно входить ділянка 61 миля.

З аналізу наведених норм слідує висновок, що частина вод річки Дунай від лінії державного кордону, що проходить по Дунаю до лінії берега, що належить Україні є внутрішніми водами України, відтак на вказану територію розповсюджують юрисдикція державної прикордонної служби України.

За змістом ст. 22 Закону України Про державний кордон України з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони.

Контрольовані прикордонні райони встановлюються, як правило, в межах території району, міста, селища, сільради, прилеглої до державного кордону України або до узбережжя моря, що охороняється органами Державної прикордонної служби України. До контрольованого прикордонного району включаються також територіальне море України, внутрішні води України і частина вод прикордонних річок, озер та інших водойм України і розташовані в цих водах острови.

Як встановлено та зазначене судом, води в районі 60-61-милі річки Дунай є прикордонними водами.

Також, слід зазначити, що у постанові ВАСУ України від 1 жовтня 2016 року в справі №500/1619/15 зроблений висновок, що частина вод річки Дунай від лінії державного кордону, що проходить по Дунаю до лінії берега, що належить Україні є внутрішніми водами України, відтак на вказану територію розповсюджують юрисдикція державної прикордонної служби України.

Згідно ст. 23 Закону України Про державний кордон України, на межі цей зони національної юрисдикції як внутрішніх вод України, розповсюджується режим державного кордону та прикордонний режим, визначений Положенням про прикордонний режим, затверджений Постановою КМУ України № 1147 від 27.07.1998 року (в чинній редакції).

Положенням про прикордонний режим, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1147 від 27 липня 1998 р. визначено, зокрема, систему режимних заходів у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі, які регламентують відповідно до законодавства правила в`їзду, тимчасового перебування, проживання, пересування громадян України та інших осіб, провадження робіт, обліку та тримання на пристанях, причалах і в пунктах базування маломірних суден, інших засобів, що не є суднами, але пристосовані для переміщення на них людей по воді, їх плавання і пересування у територіальному морі та внутрішніх водах України.

Пунктом 36 цього Положення про прикордонний режим встановлено режимне правило, відповідно до якого під час плавання і перебування торговельних та маломірних

суден, інших плавзасобів у територіальному морі та внутрішніх водах забороняється їх підхід до іноземних та українських суден закордонного прямування (крім випадків, пов`язаних із стихійним лихом, аварією та катастрофою, за умови завчасного інформування капітаном (судноводієм, стерновим-мотористом) або власником

торговельного та маломірного судна, іншого плавзасобу підрозділу Державної прикордонної служби, у зоні відповідальності якого буде здійснюватися підхід, але не пізніше здійснення таких заходів).

Відповідно до п.1.4 Положення про застосування оглядових груп Морської охорони Державної прикордонної служби України під час проведення огляду українських та іноземних невійськових суден основними завданнями оглядової групи є проведення огляду українських та іноземних невійськових суден, які допустили порушення законодавства під час плавання і перебування в територіальному морі, внутрішніх водах, а також під час стоянки суден у портах України

Враховуючи зазначене суд вважає, що після встановлення Відповідачем факту маневрування Судна та зближення його із несамохідною нафтовою баржею «ВТМ-02», відносно чого в судовому засіданні представник Позивача не заперечував, у Відповідача, в особі посадової особи Державної прикордонної служби, існували підстави для зупинки і огляду судна, які передбачені п.1.4 цього Положення, а саме наявність порушення законодавства під час плавання і перебування судна в зоні на яку розповсюджується, режим державного кордону та прикордонний режим.

Крім цього, суд вважає, що порушення п.36 Положення про прикордонний режим, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №1147 від 27.07.1998 року підтверджено також поясненнями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 допитаних в судовому засіданні, які чітко зазначили, що судно «INA» та несамохідна нафтова баржа «ВТМ-02» (прапор Україна) на час зупинки Судна знаходились на відстані достатньої для переходу оглядової групи пришвартованого правого борту.

Надаючи оцінку наданим сторонами доказів, враховуючи встановлені в судовому засіданні при розгляді справи факти та обставини події по зупинці та огляду Судна суд дійшов висновку про відсутність в діях як оглядової групи так і в цілому Відповідача приписів національного та міжнародного законодавства.

При цьому суд зазначає, що Позивачем та представником Позивача в судових засіданнях не наведено жодного доказу який би підтверджував вчинення протиправних дії з боку посадових осіб Відповідача та порушення як Положень про застосування оглядових груп Морської охорони Державної прикордонної служби України під час проведення огляду українських та іноземних невійськових суден, Про прикордонний режим, так і Законів України Про державний кордон України №1777-XII та Про державну прикордонну службу України №661-IV.

Також, враховуючи що Позивач фактично не довів належними, допустимими та достатніми доказами відсутність зближення Судна та несамохідної нафтової баржі «ВТМ-02» суд критично оцінює твердження Позивача щодо того, що не визначення в національному законодавстві поняття «підходу одного судна до іншого» та існування колізії між конвенційними нормами міжнародного права та нормами українських нормативно-правових актів, в розумінні змісту (п.36), є беззаперечним свідченням порушення ч.2 ст.19 Конституції України Відповідачем по відношенню до фактичних обставин справи.

Крім цього суд зазначає, що надані Позивачем в якості доказів та досліджені в судовому засідання адвокатські запити №202006252, №202006251, №202006250 від 10.06.2020 року та відповіді на них Адміністрації Державної прикордонної служби України №0.24-6334/0/6-20-вих від 17.06.2020 року, та Державною службою морського та річного транспорту України №3533/02/15-20 від 15.06.2020 року (а.с.81-93 т.2) , а також лист-відповідь Ізмаїльського прикордонного загону Державної прикордонної служби України №21/1857 від 10.03.2020 року та №21/2424 від 30.03.2020 року на звернення ТОВ «Підприємство з іноземними інвестиціями «Ізмаїл-Дунай-Логістік» №153 від 21.03.2020 року (а.с.171-172-173 т.1) не спростовують висновків суду щодо правомірності дії посадових осіб Державної прикордонної служби України із зупинення та огляду судна «INA» в районі 60,2 милі та оформлення Протоколу про зупинку і огляд судна від 30 березня 2020 року, а навпаки свідчать про те що Відповідачем відбулося роз`яснення положень національного законодавства відносно проведення бункерувальних операцій в районі 61 милі Дунай, які пов`язані із підходом суден закордонного прямування один до одного та проведення завантаження або розвантаження суден, що суперечить вимогам п. 32 та п. 36 Положення про прикордонний режим, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 27 липня 1998 року № 1147 «Про прикордонний режим».

Суд також приймає до відома що листом від 10.03.2020 року № 21/1857 (а.с. 171 т.1) та листом від 30.03.2020 року № 21/2424 (а.с.172-173)/ керівництво ТОВ «Підприємство з іноземними інвестиціями «Ізмаїл-Дунай-Логістік» було також проінформовано, що проведення бункерувальних операцій в районі 61 милі річки Дунай суперечить вимогам статті 24, Глави III, Розділу І «Режим судноплавства, Навігація» міжнародної Конвенції «Про режим судноплавства на Дунаї» від 18.08.1948 року, а саме відповідно до ст. 24 цей Конвенції, судна, що плавають по Дунаю, мають право, додержуючись правил, встановлених відповідними придунайськими державами, заходити в порти, виконувати в них вантажні і розвантажувальні операції, посадку і висадку пасажирів, а також поповнювати запаси палива, предметів постачання і т. д.

Таким чином суд вважає що доводи Позивача відносно протиправності дії Відповідача є не обґрунтованими та такими які були спростовані Відповідачем наданими та зібраними при розгляді справи доказами.

Щодо Висновку науково-правової експертизи Інституту держави і права імені В.М. Корецького НАН України з питань правомірності здійснення бункерувальних операцій на 61-й милі р. Дунай проведеної на запит ТОВ «АГЕНЦІЯ ТРАЙТОН СЕРВІС УКРАЇНА» (м. Одеса) відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну експертизу» №126/218 від 05.12.2005 року (а.с.63-69 т.2) на які посилається Позивач суд зазначає, що Інститут держави і права ім. В.М. Корецького Національної академії наук України (далі - ІДП НАНУ), згідно статуту є державною бюджетною науковою установою, що заснована на державній власності та має статус неприбуткової організації. Відповідно ІДП НАНУ, згідно ст. 19 Конституції України, не може робити те, що не передбачено законодавством, а відповідно до пунктів 1.4. та 2.1.4. Статуту ІДП НАНУ, може проводити наукові експертизи тільки на підставі та відповідно до чинного законодавства. Так, Законами України «Про наукову і науково-технічну діяльність» та «Про наукову і науково-технічну експертизу», жодному Інституту чи науковій установі України не надано прав або повноважень тлумачити або роз`яснювати законодавчі акти, тим більше тлумачити та проводити експертизу норм міжнародної Конвенції (виключний перелік об`єктів наукової та науково-технічної експертизи наведений у ст. 5 Закону України «Про наукову і науково-технічну експертизу»). Тому з огляду на зазначене суд погоджується з твердженням Відповідача відносно того, що Висновок ІДП НАНУ не може бути допустимим доказом через те, що одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

Суд зазначає, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Беєлер проти Італії»).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Оцінивши за правилами статті 90 КАС України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем в адміністративній справі вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 55 Конституції України,ст. ст.2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 72-77, 139, 242-246, 295 КАС України,суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову іноземної компанії CAKI TRANS DOO (Республіка Сербія) до Ізмаїльського загону морської охорони Державної прикордонної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - іноземної компанії RIVER BUNKER AND SUPPLY s.r.o (Словацька республіка) та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Регіональне управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо визнання протиправними дії посадових осіб Державної прикордонної служби України із зупинення та огляду судна «INA» (ENI 08348102, прапор Сербія) в районі 61-ї милі р.Дунай та оформлення протоколу про зупинення і огляду судна від 30 березня 2020 року - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили, згідно ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Повний текст рішення суду складено та підписано суддею 21 серпня 2020 року.

Суддя С.О. Cтефанов

.