Справа № 160/5808/20
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2020-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 серпня 2020 року Справа № 160/5808/20
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період з 28.06.1976 року по 22.11.1979 року та з 03.08.1992 року до 31.07.2000 року; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати у розмірі 840, 80 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що 14.05.2020 року він звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, однак відповідач відмовив через відсутність необхідного страхового стажу. Позивач не погоджується з такою відмовою, оскільки вважає, що стаж його роботи на момент звернення із заявою про призначення пенсії за віком є достатнім для призначення пенсії. Просить позов задовольнити.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.06.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та запропоновано відповідачу у 15 денний термін надати відзив на позовну заяву.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та досяг віку 60 років.
14.05.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України оформленого протоколом №38 від 18.05.2020 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком.

19.05.2020 року позивачеві було повідомлено про відмову у призначенні пенсії за віком, оскільки на підставі наданих документів страховий стаж для призначення пенсії становить 26 років 10 місяців 20 днів. Відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» стаж необхідний для призначення пенсії у 2020 році складає 27 років. У зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 27 років у призначенні пенсії відмовлено відповідно протоколу від 18.05.2020 №38.

Період роботи за даними трудової книжки з 28.06.1976 року по 22.11.1979 року неможливо зарахувати до страхового стажу, оскільки порушено п.2.2 Інструкції №162 від 20.06.1974 року, також період роботи з 03.08.1992 року по 31.07.2000 року неможливо зарахувати тому, що запис про звільнення завірено печаткою, в якій неможливо прочитати назву підприємства.

В свою чергу, відповідно записів трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 за спірний період, встановлена наступна праця позивача:

Запис №1: 28.06.1976 року прийнятий в ремонтно-механічний відділок учнем токаря наказом №92 від 29.06.1976 року;

Запис №2: 01.01.1977 року присвоєний 2-й розряд токаря наказом №748 від 24.12.1976 року;

Запис №3: 22.11.1979 року звільнений у зв`язку з призивом на військову службу наказом №120-к від 21.11.1979 року.

Запис №9: 03.08.1992 року прийнятий слюсарем-ремонтником 5 розряду в відділі головного механіка наказом №264к від 03.08.1992 року;

Запис №10: 21.10.1992 переведений токарем 5 розряду в відділі головного механіка наказом №362к від 21.10.1992 року;

Запис №11: 01.11.1993 року присвоєний 6 розряд токаря наказом 3345к від 23.11.1993 року;

Запис №12: 07.02.1995 року переведений слюсарем-ремонтником 5 розряду в відділ головного механіка наказом №29к від 07.02.1994 року;

Запис №13: 01.03.1995 року присвоєний 6 розряд слюсаря ремонтника відділу головного механіка наказом №56 від 16.03.19 року;

Запис №14: 31.07.2000 звільнений з ТОВ «Екологія» в порядку переведення ст.36 п.5 КЗпП України наказом №87к від 31.07.2000 року.

Вважаючи дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в зарахуванні періодів роботи з 28.06.1976 року по 22.11.1979 року та з 03.08.1992 року по 31.07.2000 року та призначенні пенсі за віком, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України №1058-IV.

Відповідно до положень частини 1 статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Згідно з частиною 1 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Абзацом 1 частини 4 статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон 1788-XII) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону №1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

Судом встановлено, що у трудовій книжці позивача містяться повні та без виправлень записи про періоди роботи в Першому Дніпропетровському авторемзаводі з 28.06.1976 року по 22.11.1979 року. Однак у трудовій книжці не зазначена інформація про статтю КЗпП за якою позивача було звільнено.

Суд зазначає, що наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993 (далі - Інструкція №58).

Відповідно до пункту 1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пунктів 2.6, 2.8 Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму.

Тобто, враховуючи вищенаведені норми, можна дійти висновку, що обов`язок здійснення записів у трудовій книжці покладено на роботодавця, а не на працівника, отже, відповідальність за можливе невчинення такого запису, або вчинення запису не в повному обсязі не може бути перекладена на працівника та призводити до позбавлення його права на врахування фактично відпрацьованого часу у складі трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.

Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а (провадження №К/9901/2310/18) та від 04.09.2018 у справі №423/1881/17 (провадження №К/9901/22172/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Відповідач, відмовляючи у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи позивача з 28.06.1976 року по 22.11.1979 року, посилається на порушення пункту 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах і організаціях №162 від 20.06.1974 року, а саме відсутні посилання на нормативно-правовий акт, на підставі якого відбувалося звільнення позивача (КЗпП України).

В свою чергу, суд вважає таку підставу для відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи необґрунтованою та помилковою, оскільки відсутність посилання на нормативно-правовий акт, на підставі якого відбувалося звільнення позивача не може бути виключною підставою для невизнання такого стажу роботи за умови наявності всіх інших відомостей про даний період роботи позивача.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що в трудовій книжці містяться повні та без виправлень відомості про період роботи в Першому Дніпропетровському авторемзаводі з 28.06.1976 року по 22.11.1979 року, суд дійшов висновку про підтвердження факту трудового стажу у вказаний період та про необхідність зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 28.06.1976 року по 22.11.1979 року.

Щодо невключення до страхового стажу періоду роботи позивача з 03.08.1992 року по 31.07.2000 року тому, що запис про звільнення завірено печаткою в якій неможливо прочитати назву підприємства, суд зазначає наступне.

Так, в трудовій книжці позивача наявний запис №14 від 31.07.200 року щодо звільнення позивача з ТОВ з ІІ «Екологія» в порядку переведення за статтею 36 п. 5 КЗпП України на підставі наказу №87к від 31.07.2000 року.

Вказані записи виконанні без перекреслень, не містять ніяких виправлень, зроблені у чіткій послідовності та відповідності до вимог Інструкції про порядок заповнення трудових книжок. Нечіткість печатки підприємства не може бути виключною та єдиною підставою для неврахування даного періоду роботи позивача до страхового стажу.

Окрім того, відповідачем надано суду Форму ОК-5 щодо ОСОБА_1 за період 1998- 2012 роки, з якої вбачається що у спірний період з 01.01.1998 року по 31.07.2000 року позивач працював в ТОВ з ІІ «Екологія» Дніпропетровський завод термічної переробки ТПВ, отримував заробітну плату, та за нього підприємством було сплачено страхові внески.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що в трудовій книжці містяться повні та без виправлень відомості про період роботи в ТОВ з ІІ «Екологія» 03.08.1992 року по 31.07.2000 року, суд дійшов висновку про підтвердження факту трудового стажу у вказаний період та про необхідність зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 03.08.1992 року по 31.07.2000 року.

При вирішенні позовних вимог про зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу спірні періоди роботи, суд виходить з наступного.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №227/3208/16-а.

Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, єдиною підставою для відмови в призначенні позивачу пенсії є відсутність у нього визначеного законом стажу - 27 років.

При цьому, згідно листа відповідача від 19.05.2020 розрахований Управлінням страховий стаж позивача становить 26 років 10 місяців 20 днів без урахування періодів роботи з 28.06.1976 року по 22.11.1979 року та з 03.08.1992 року по 31.07.2000 року.

З огляду на висновок суду про необхідність зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 28.06.1976 року по 22.11.1979 року та з 03.08.1992 року по 31.07.2000 року ОСОБА_1 має необхідний страховий стаж, передбачений статтею 26 Закону №1058-IV, для призначення пенсії за віком.

Частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Приписами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору в розмірі 840,80 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262, Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги 26; ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 28.06.1976 року по 22.11.1979 року та з 03.08.1992 року до 31.07.2000 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 21 серпня 2020 року.

Суддя С.І. Озерянська