Справа № 120/4017/20-а
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

20 серпня 2020 р. Справа № 120/4017/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бошкової Ю.М., розглянувши у письмовому порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іден. код НОМЕР_1 ) до Гайсинського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції (вул. І.Франка, 28, м. Гайсин, Вінницька область, 23700, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ПАТ КБ "Приватбанк" (вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро, 49094, ) про визнанння протиправною та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовом звернулась ОСОБА_1 до Гайсинського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання протиправною та скасування постанови.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 27.07.2020 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження відповідно до якої було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2139 виданого 11.12.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною щодо стягнення із ОСОБА_1 заборгованості в сумі 553553,99 грн. Так, відповідно до ст. 91 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути пред`явлено до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення. Поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого напису здійснюється відповідно до Закону України "Про виконавче провадження". В даному випадку виконавчий лист - виконавчий напис було видано приватним нотаріусом 11.12.2018 року, тобто строк його пред`явлення до виконання складав один рік, - до 11.12.2019 року. Тому вважає, що державним виконавцем порушено ст. 91 Закону України «Про нотаріат» та відкрито виконавче провадження із пропущенням строку для пред`явлення виконавчого напису до виконання.

Ухвалою суду від 10.08.2020 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 17.08.2020 року.

13.08.2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому вказує на те, що до Гайсинського районного відділу ДВС надійшов виконавчий напис, виданий приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Г.М. №2139 від 11.12.2018 року про стягнення зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 553553,99 грн. боргу. 27.07.2020 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. При винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження 27.07.2020 року відповідач керувався нормами Закону України «Про виконавче провадження», які діють з червня 2016 року і враховують норми Закону України «Про нотаріат», зокрема в частині строку пред`явлення документів до виконання, який, в даному випадку, складає три роки з дня видачі виконавчого напису. Аналогічна позиція викладена у висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в рамках справи №1.380.2019.002758 адміністративне провадження №К/9901/33566/19 де вказано, що якщо строк пред`явлення виконавчого документа (виконавчого напису нотаріуса) до примусового виконання на момент набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» не закінчився, то його можна пред`являти до виконання протягом трьох років не зважаючи на приписи статті 91 Закону України «Про нотаріат», у якому зазначено, що виконавчий напис може бути пред`явлено до примусового виконання протягом одного року. Тобто, виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. №2139 про стягнення зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 553553,99 грн. боргу, який виданий 11.12.2018 року після набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» 05.10.2016 року, тому і строк його пред`явлення до виконання складає три роки, тобто до 11.12.2021 року. Стягувачем АТ КБ «Приватбанк» не пропущено строк пред`явлення виконавчого документу до виконання, тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Позивач та представник відповідача у судове засідання 17.08.2020 року не з`явились, однак подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, докази його належного повідомлення про дату, час та місце проведення судового засідання у матеріалах справи відсутні.

Ухвалою суду від 17.08.2020 року відкладено розгляд справи на 20.08.2020 року.

Позивач, представник відповідача та третя особа у судове засідання 20.08.2020 року не з`явились, однак подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Частиною 9 статті 205 КАС України передбачено, що, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання технічними засобами, що передбачено ч. 4 ст. 229 КАС України.

Дослідивши наявні у справі докази, судом встановлено, що 11.12.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Г.М. вчинено виконавчий напис №2139 від 11.12.2018 року про стягнення зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 553553,99 грн. боргу.

27.07.2020 року державним виконавцем Гайсинського районного відділу ДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №62652429.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст.ст.3, 5 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як виконавчі написи нотаріусів. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

У відповідності із ст.18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Згідно ч.ч.1-3 ст.26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

До заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Відповідно до ч.5 ст.26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Частиною 1 статті 4 Закону № 1404-VIII передбачено, що у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов`язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов`язаний мати таку печатку (ч.3 ст.4 Закону № 1404-VIII).

Згідно ч.4 ст.4 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

У разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами.

При поверненні стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання стягувачу повертається сплачений ним авансовий внесок.

З аналізу даних правових норм слідує, що на державного виконавця покладено обов`язок примусового виконання рішень. Серед виконавчих документів, які підлягають примусовому виконанню, вказано «виконавчий напис нотаріуса». Державний виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, серед іншого, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Отримавши заяву стягувача про примусове виконання рішення, державний виконавець перевіряє відповідність виконавчого документа вимогам ст.4 Закону № 1404-VIII, і в разі відсутності визначених ч.4 ст.4 Закону № 1404-VIII підстав для повернення виконавчого документа, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Судом встановлено, що виконавчий напис нотаріуса №2139, виданий 11.12.2018 року приватним нотаріусом Бондар І.М. , відповідає вимогам виконавчого документа, встановленим ст.4 Закону № 1404-VIII.

Доводи позивача про пропущення строку пред`явлення цього виконавчого документа до виконання, є безпідставними, оскільки зі змісту виконавчого напису вбачається, що він набирає чинності з дня його вчинення, тобто з 11.12.2018 року, і може бути пред`явлений до державної виконавчої служби протягом трьох років з моменту його вчинення.

Так, суд зазнає, що Закон України «Про нотаріат» був прийнятий 02.09.1993 року, тоді як Закон України «Про виконавче провадження» 02.06.2016 року.

Враховуючи вищевикладене суд критично ставиться до твердження позивача про те, що Закон України "Про нотаріат" є спеціальним законом по відношенню до Закону України "Про виконавче провадження", адже у Законі України "Про виконавче провадження" чітко вказано що всі інші закони і нормативно-правові акти мають прийматися на підставі цього Закону (2016 року). Це означає, що Закон "Про нотаріат" який було прийнято у 1993 році не може застосовуватись, якщо він встановлює інший, ніж Закон (2016 року) порядок виконання виконавчих написів нотаріусів.

Крім того, відповідно до п.5. Розділ XIII Закону України "Про виконавче провадження", виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Навіть якщо б виконавчий документ був виданий до набрання чинності новим Законом України "Про виконавче провадження" (2016 року), то все одно його можна було б пред`явити до виконання, протягом строків, встановлених новим Законом.

При цьому, суд через наявність різних строків у різних Законах застосовує принцип розумності законодавця. Це припущення передбачає обрання норми права, яка є більш прогресивною внаслідок її пізнішого прийняття або ж норми, яка спрямована на врахування особливостей певного різновиду суспільних відносин. В основу колізійного принципу lexposterior покладено припущення, що «і той, і інший акт виражає волю одного законодавця, але бажаніше надавати перевагу тій волі законодавця, яка виражена останньою, так як саме вона повинна відповідати духу часу».

Таким чином, оскільки саме Законом України «Про виконавче провадження» встановлюється порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до стягнення, та оскільки в Законі України «Про нотаріат» зазначено, що стягнення за виконавчим написом проводиться в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", суд доходить висновку, що відповідачем у відповідності до вимог законодавства Украйни була винесена оскаржувана постанова.

Більш того, суд звертає увагу позивача, що згідно долученого до адміністративного позову виконавчого напису строк пред`явлення його до виконання визначено на підставі ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» та становить 3 роки.

Щодо посилань позивача на те, що виконавчий напис нотаріуса №2139 третя особа - ПАТ КБ «Приватбанк» пред`явило вдруге, суд зазначає, що дійсно ст.40 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

В той же час, суд акцентує увагу на тому, що Законом №1404-VIIІ взагалі не передбачені підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження. Як вже зазначалося, ч.4 ст.4 Закону №1404-VIII визначено тільки підстави для повернення виконавчого документу, серед яких відсутня така підстава як наявність чинної постанови про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, Законом №1404-VIII державний виконавець при отриманні виконавчого документа обмежений у способі вчинення дій і може або повернути виконавчий документ або ж винести постанову про відкриття виконавчого провадження. Іншого Законом №1404-VIII не передбачено.

Крім того, суд зауважує, що постанова про відкриття виконавчого провадження не може бути скасована суто з процедурних мотивів, оскільки виконавчий документ не визнано таким, що не підлягає виконанню, його подано з дотриманням строків пред`явлення до виконання та він не виконаний боржником ані добровільно, ані в примусовому порядку.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки при винесення постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Під час розгляду справи доводи позивача були спростовані, натомість відповідач підтвердив правомірність оскаржуваної постанови, у зв`язку з чим підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та враховуючи відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, відшкодування судового збору останньому не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

у задоволенні позивних вимог відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іден. код НОМЕР_1 ).

Відповідач - Гайсинський районний відділ державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції (вул. І.Франка, 28, м. Гайсин, Вінницька область, 23700, ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ПАТ КБ "Приватбанк" (вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро, 49094, ).

Рішення у повному обсязі виготовлено 20.08.2020 року.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна