Справа № 520/927/2020
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2020-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Полях Н.А.

17 серпня 2020 р.Справа № 520/927/2020

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.,

суддів - Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

за участю секретаря судового засідання - Білюк Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент будівництва та шляхового господарства Харківської міської ради, Управління з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту будівництва та шляхового господарства Харківської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, -

встановила:

23.01.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Харківської міської ради від 16.10.2019 року № 1804/19 «Про будівництво магістралі загальноміського значення від вул. Академіка Павлова до вул. Мойсеївської у м. Харкові».

Позивач вважає, що оскаржуване рішення відповідачем прийняте з порушенням положень законів України «Про автомобільні дороги» та «Про місцеве самоврядування в Україні», а також державних будівельних норм, вимогам Генерального плану м. Харкова його виконання призведе до неефективного витрачання бюджетних коштів, що порушує його, як члена територіальної громади, законні інтереси. Прийняття відповідачем означеного рішення без опублікування його проекту відповідно до закону призвело до порушення його права на своєчасне та повне отримання публічної інформації та права подавати зауваження та пропозиції щодо оприлюднених проектів.

Заперечуючи вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 , відповідач, окрім іншого, зазначає, що єдиним обґрунтуванням порушеного права позивача в позовній заяві (з урахуванням заяви про заміну підстав позову) зазначене про те, що прийняття та виконання оскаржуваного рішення заподіє істотну шкоду та значною мірою вплине на інтереси позивача. Водночас такі твердження не обґрунтовані, не підтверджуються будь-якими доказами, є надуманими та містять виключно припущення позивача.

Департамент будівництва та шляхового господарства Харківської міської ради в своїх проясненнях підтримав позицію відповідача (а.с. 146). Аналогічну позицію висловило управління з будівництва, ремонту та реконструкція Департаменту будівництва та шляхового господарства Харківської міської ради (а.с. 188).

Ухвалою судді Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 року відмовлено у задоволені клопотання Харківської міської ради про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

11.03.2020 року до суду надійшло клопотання відповідача про закриття провадження у справі, з огляду на те, що оскільки позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що оскаржуване рішення призведе до порушення його законних інтересів (як члена територіальної громади у зв`язку з неефективним (на думку позивача) витрачанням бюджетних коштів, між сторонами існує спір про цивільне право. Сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулась до суду. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене суб`єктивне право шляхом оскарження управлінських дій суб`єктів владних повноважень. Як зазначає позивач, прийняття органом місцевого самоврядування оскаржуваного рішення може вплинути на його майнові права (інтереси), як члена територіальної громади міста, в частині неналежного витрачання бюджетних коштів, тому відповідач вважає, що цей спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2020 року (розгляд відбувся в порядку спрощеного провадження) провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент будівництва та шляхового господарства Харківської міської ради, Управління з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту будівництва та шляхового господарства Харківської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення закрито з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України. - справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

В обґрунтування прийнятого рішення судом зазначено, що суд, вирішуючи спір, повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечити такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Позивач повинен довести факт порушення свого права чи охоронюваних законом інтересів з боку відповідача внаслідок прийняття оскаржуваного рішення.

Проте, всупереч вищевикладеним положенням законодавства, заявляючи свій адміністративний позов, позивач не визначився які саме персоніфіковані суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси порушення оскаржуваним ним рішенням відповідача, в чому безпосередньо полягає таке порушення та в чому воно виражається, які конкретні негативні наслідки настали безпосередньо для позивача внаслідок прийняття оскаржуваного рішення та якими доказами у справі це підтверджується.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позивачем не виконані приписи ст. 2 та ст. 19 КАС України шляхом не зазначення яким чином порушуються його права, що в свою чергу унеможливлює відновлення його прав.

З посиланням на висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.12.2018 року у справі № 9901/657/18, суд визначився, що цей спір не підлягає судовому розгляду взагалі.

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, просить його скасувати та прийняти нове судове рішення про направлення адміністративної справи за його позовом до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Позивач зазначає, що прийняття та виконання оскаржуваного рішення, яке тягне за собою неналежне та неефективне використання бюджетних коштів, заподіє істотну шкоду територіальній громаді та значною мірою впливає на інтереси кожного члена територіальної громади міста Харкова, у тому числі позивача, який постійно проживає у місті Харкові та є членом територіальної громади та який проживає в районі будівництва нової дороги. Прийняття відповідачем оскаржуваного рішення без опублікування його проекту відповідно до закону призвело до порушення його права на своєчасне та повне отримання публічної інформації а порушення права подавати зауваження та пропозиції щодо оприлюднення проектів актів. Так як його інтерес є прагненням, то порушення полягає не в безпосередньому негативному впливі, а у створенні перешкод для реалізації прагнення в майбутньому. Отже, зв`язок між оскаржуваним рішенням (дією) та законним інтересом полягає в потенційній загрозі внаслідок прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення або вжитої дії набуттю блага в майбутньому або позбавлення його доступу до блага. Таким чином, його право та законний інтерес не є абстрактним та є таким, що підлягає судовому захисту.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач фактично посилається на наведе ним у заявах по суті в суді першої інстанції, та просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції, - без змін.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308 КАС України).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача та представника третіх осіб, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору у справі є рішення Харківської міської ради Харківської області 30 сесії 7 скликання від 16.10.2019 року № 1804/19 «Про будівництво магістралі загальноміського значення від вул. Академіка Павлова до вул. Мойсеївської у м. Харкові» (а.с. 15).

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 55 Конституції України передбачено: кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Колегія суддів зазначає, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, якому властиві такі ознаки:

- має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;

- пов`язаний із конкретним матеріальним або нематеріальним благом;

- є визначеним - благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним, у позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;

- є персоналізованим (суб`єктивним) - тобто належить конкретній особі (позивачу);

- суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже, й матеріально-правової заінтересованості), є:

- незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права;

- не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача;

- встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю);

- коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності);

- позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.

Оскільки йдеться про обмеження доступу до судочинства, очевидність відсутності у позивача законного інтересу повинна бути поза межами обґрунтованого сумніву. Якщо такий сумнів є, він повинен тлумачитися на користь позивача. При цьому, позивач повинен довести, що він є потерпілим від порушення з боку суб`єкта владних повноважень, зокрема має місце безпосередній негативний суттєвий вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому.

З`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення.

Статтею 12 КАС України визначено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного) (ч. 1 ст. 12).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (ч. 2 ст. 12).

Згідно із ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

За приписами ч. 4 ст. 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо витребування доказів з власної ініціативи.

Враховуючи наведене, приймаючи рішення про задоволення вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав вважати, що спір, що виник між учасниками справи, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і не підлягає судовому розгляду загалом, всупереч положенням ч. 4 ст. 9 КАС України, зроблений при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи. При цьому, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що відмовляючи у задоволені клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, суд, пославшись на п. 41 рішення Європейського суду з прав людини від 29.10.2015 року у справі «Устименко проти України», визначився, що у справі порушується суто правове і технічне питання, а не питання факту або оцінки доказів. Колегія суддів також зауважує, що посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного суду, висловлений в постанові від 18.12.2018 року по справі № 9901/657/18, суд першої інстанції не виказав свою позицію щодо тотожності обставин двох справ.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні достатні та необхідні правові підстави для закриття провадження у справі з підстав, встановлених п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що право на доступ до правосуддя, а також на захист прав та інтересів в суді є основоположними конституційними правами особи та регламентовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статтею 6.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Беллет проти Франції» («Bellet v. France») Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).

Відповідно до ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Інші доводи апеляційної скарги та заперечення учасників справи на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2020 року - скасувати.

Справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент будівництва та шляхового господарства Харківської міської ради, Управління з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту будівництва та шляхового господарства Харківської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги на протязі тридцяти днів.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова
Постанова у повному обсязі складена і підписана 18 серпня 2020 року.