Справа № 280/3604/20
Суддя: Сіпака Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2020-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

18 серпня 2020 року Справа № 280/3604/20 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сіпаки А.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м.Запоріжжя, пр. Соборний, буд.158-б; ),

до Мелітопольського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (72319, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Алексєєва 2)

про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач1), до Мелітопольського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач 2), в якому позивач просить суд

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (Мелітопольського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області) та скасувати рішення Мелітопольського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 28.12.2019 року про відмову у виплаті позивачу, як спадкоємцю, нарахованих ОСОБА_2 суми пенсії за період з 01.09.2015 року по 17.12.2016 року;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області виплатити позивачу недоотриману пенсію померлої ОСОБА_2 за період з 01.09.2015 року по 17.12.2016 року у розмірі 33 626 грн. 03 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач відповідно до заповіту від 14.11. 2002 року, є спадкоємцем майна ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У вересні 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Б. С. за його заявою про прийняття спадщини за вищевказаним заповітом заведено спадкову справу № 21/2019. 11.09.2019 року приватний нотаріус направив до пенсійного фонду запит, в якому просив надати довідку з інформацією про розмір невиплаченої (недоотриманої) пенсії, яка нарахована але не виплачена ОСОБА_2 15.10.2019 року Мелітопольським відділом обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на зазначений запит нотаріуса було надано відповідь про те, що у ОСОБА_3 , у зв`язку зі смертю 11.04.2019 року, на дату відповіді залишилась недоотримана пенсія за період з 02.10.2016 року по 30.04.2019 року у розмірі 104 690 грн 04 коп. Крім того, зазначено про те, що відповідно до положень статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» розмір спадщини буде зменшено у залежності від дати звернення до територіального органу Пенсійного фонду особи, яка має право на спадщину з оформленим свідоцтвом про право на спадщину. Мелітопольським відділом обслуговування громадян ПФУ на повторний запит нотаріуса від 22.09. 2019 року було надано відповідь про те, що у ОСОБА_2 на дату відповіді залишилась недоотримана пенсія за період з 24.11.2016 року по 30.04.2019 року у розмірі 100 939 грн 09 коп. 30.11.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорсловим Б. С. було видано позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом, в якому зазначено про те, що спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з грошових коштів, нарахованої, але не виплаченої (недоотриманої) пенсії, що належить до сплати ОСОБА_2 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Загальна сума грошових коштів, на які видане це свідоцтво, становить 100 939 грн 09 коп. Фактично нотаріус був позбавлений можливості видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на іншу суму, ніж зазначено у листі Мелітопольським відділом обслуговування громадян Пенсійного фонду України. 19.12.2019 року позивач звернувся з заявою до Мелітопольського відділу обслуговування громадян Пенсійного фонду України, у тому числі про надання інформації щодо виплаченої, а також нарахованої, але не виплаченої ОСОБА_2 пенсії за період з січня 2014 року по квітень 2019 року та з вимогою про виплату цієї нарахованої але невиплаченої пенсії за період з січня 2014 року по листопад 2016 року і за період з листопада 2016 року по квітень 2019 року. 28.12.2019 року Мелітопольським відділом обслуговування громадян Пенсійного фонду України направлено відповідь, згідно з якою ОСОБА_2 , як внутрішньо переміщена особа, отримувала пенсію у філіалі ПФУ у смт Якимівка Мелітопольського району Запорізької області у період з 01.08.2014 року по 31.08.2015 року. Виплату пенсії ОСОБА_2 було призупинено з 01.09.2015 року. Сума нарахованої, але не виплаченої ОСОБА_2 пенсії за період з 01.09.2015 року по 17.12.2016 року становить 33 626 грн 03 коп. Проте, відповідно до положень частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума едоотриманої пенсії, у цьому випадку, виплачується за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Таким чином, зазначає позивач, пенсійним фондом відмовлено йому у виплаті пенсії за період з 01.09.2015 року по 17.12.2016 року. 24.02.2020 року відповідачем було виплачено позивачу нараховану, але не виплачену спадкодавцю, ОСОБА_2 , пенсію за період з 18.12.2015 року по 30.04.2019 року у розмірі 99 248 грн 48 коп. Вказує, що неправомірність дій відповідача щодо відмови у виплаті йому, як спадкоємцю, нарахованих сум пенсії ОСОБА_2 за період з 01.09.2015 року по 17.12.2016 року на підставі частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», свідчать про порушення його прав, у зв`язку з чим позивач звернувся із даною позовною заявою до суду.

Ухвалою від 19.06.2020 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам повідомлено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні) у судовому засіданні 16.06.2020. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

14.07.2020 від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх.№32146). У відзиві представник з посиланням на положення ч. 1 ст. 46, ч.ч. 1, 2, 3 ст. 52 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зазначив, що на підставі звернення позивача від 19.12.2019 про виплату по спадщині недоотриманої пенсії ОСОБА_2 та враховуючи вимоги законодавства, йому виплачено в лютому 2020 року по спадщині недоотриману пенсію ОСОБА_2 за період з 18.12.2016 по 30.04.2019 у сумі - 99 248,48 грн. Таким чином, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області не вбачає в своїх діях протиправності та неправомірності, так як діяло винятково на підставі діючого законодавства. На підставі викладеного просить в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 18.08.2020 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про витребування доказів.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Статтею 258 КАС України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до п. 10 ч.1 ст. 4 КАС України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Отже, відповідно до вищевказаних приписів КАС України, справу розглянуто судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у межах строку, встановленого ст. 258 КАС України.

Суд, розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наступне.

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в віці 92 років в м. Луганськ Луганської області, про що Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 02.08.2019 року зроблено відповідний актовий запис № 239 та видане свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_2 .

11.09.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Б.С. була заведена спадкова справа № 21/2019 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

З матеріалів справи вбачається, що згідно листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Погорєлова Б.С. від 11.09.2019 року № 148/02-14 по спадковій справі приватним нотаріусом було зроблено запит до Управління Пенсійного фонду України в Якимівському районі Запорізької області, на який від Мелітопольського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області прийшла відповідь, що сума недоотриманої пенсії ОСОБА_2 за період з 02.10.2016 року - 30.04.2019 року становить 104690,04 грн.

В подальшому, листом Мелітопольського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 02.12.2019 №9981/04.11 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Погорєлова Б.С. було повідомлено про наявність залишків коштів у ОСОБА_2 за період з 24.11.2016 року - 30.04.2019 року у сумі 100939,09 грн.

13.11.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погорєловим Б.С. було видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, в якому зазначено, що спадщина ОСОБА_1 складається з нарахованої, але не виплаченої (недоотриманої) пенсії, що належить до сплати Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області, грошові кошти належали померлій ОСОБА_2 на підставі довідки, виданої Мелітопольським відділом обслуговування громадян (сервісний центр) Головного, управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 02.12.2019 року за №9981/04.11. Загальна сума грошових коштів, на які видане свідоцтво, становить - 100 939,09 грн.

19 грудня 2019 року позивач звернувся з заявою до Мелітопольського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо виплати по спадщині недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 .

Мелітопольським відділом обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області надано ОСОБА_1 відповідь від 28.12.2019 року № 226/М-3, в якій, зокрема, зазначено, що ОСОБА_2 перебувала на обліку в смт. Якимівка Запорізької області, як внутрішньо переміщена особа з 15.09.2014 року. Заяву до управління Пенсійного фонду України в Якимівському районі Запорізької області (на той час) на запит пенсійної справи з іншого району (Жовтневий район м. Луганськ), ОСОБА_2 надала 29.09.2014 року. Пенсію в смт. Якимівка ОСОБА_2 отримувала в період з 01.08.2014 року по 31.08.2015 року. Згідно даних електронної пенсійної справи, пенсія по липень 2014 року включно виплачена ОСОБА_2 в Жовтневому районі м. Луганська. Виплату пенсії ОСОБА_2 було призупинено з 01.09.2015 року, після здійснення відповідної перевірки органами соціального захисту населення, як особі, яка не проживає за місцем реєстрації, зазначеним у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. За поновленням виплати пенсії, з того часу, ОСОБА_2 не зверталась та, необхідні для цього документи, в тому числі довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, не надавала. Виплату (нарахування) пенсії припинено у зв`язку з її смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 . Останнє нарахування пенсії - квітень 2019 року. На підставі звернення від 19.12.2019 року про виплату по спадщині недоотриманої пенсії ОСОБА_2 та враховуючи вимоги законодавства, зокрема частини 1 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нараховано по спадщині недоотриману пенсію ОСОБА_2 за період з 18.12.2016 року по 30.04.2019 року у сумі 99248,48 грн. До відома - сума розрахованої та не отриманої пенсії ОСОБА_2 за період з 01.09.2015 року по 17.12.2016 року складає - 33626,03 грн.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо відмови у виплаті позивачу, як спадкоємцю, нарахованих сум пенсії ОСОБА_2 за період з 01.09.2015 року по 17.12.2016 року на підставі частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Згідно з ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров`я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Відповідно до п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

Згідно з ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до ч.1 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Згідно з ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховною Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акту, з точки зору його відповідності Конституції та у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії.

Згідно з ч.2 ст.87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У п.54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини вказує, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції вперше у рішенні від 16 грудня 1974 року у справі «Міллер проти Австрії», де Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні «Гайгузус проти Австрії» від 16 вересня 1996 року, якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Відповідно до правової позиції Європейського суду у справі «Кечко проти України» (рішення від 08 листопада 2005 року) в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Європейський Суд з прав людини, в своєму рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 року зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії»[ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорваті» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Крім того, Європейський Суд з прав людини у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в віці 92 років в м. Луганськ Луганської області, була особою похилого віку.

У зв`язку з тяжким станом здоров`я була позбавлена можливості виїхати на підконтрольну Україні територію для реалізації свого гарантованого права на отримання пенсії.

Зазначені факти підтверджується наданими до суду документами, а саме: рішенням Бородянського районного суду Київської області від 29.11.2019 року по справі №360/1653/19 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Печерський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану, про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 29.11.2019 року по справі №360/1653/19 набрало законної сили.

Так, у рішенні Бородянського районного суду Київської області від 29.11.2019 року по справі №360/1653/19 суд встановив, що відповідно до копії паспорту громадянина України, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , в м.Красний Луч Луганської області, та з 26 грудня 2006 року зареєстрований в АДРЕСА_3 . Згідно з копією свідоцтва про смерть, виданого 11 квітня 2019 року Жовтневим відділом запису актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції Міністерства юстиції самопроголошеної Луганської народної республіки, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Луганськ, про що 11 квітня 2019 року складений відповідний запис акту про смерть за№ 648. Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть №100 від 11 квітня 2019 року виданої ДУ «Луганською міською лікарнею» самопроголошеної ЛНР, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , в м. Луганськ, причина смерті вказана - хронічна серцева недостатність.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, у суду відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 не отримувала своєчасно пенсію з власної вини.

Відповідно до ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч.1 ст.52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Відповідно до ч.ч.2-3 ст.52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Згідно з п.1 ч.1 ст.91 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

За таких обставин, на думку суду, Мелітопольський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області при наданні приватному нотаріусу інформації про склад спадкового майна необґрунтовано та протиправно не врахував суму недоотриманої пенсії ОСОБА_2 за період з 01.09.2015 року -17.12.2016 року, яка входить до складу спадщини, право на яке належить ОСОБА_1 .

Таким чином, дії Мелітопольський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо неврахування суми недоотриманої пенсії ОСОБА_2 за період з 01.09.2015 року -17.12.2016 року, яка входить до складу спадщини, право на яке належить ОСОБА_1 , є протиправними.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Таким чином, суд вважає за необхідне зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_1 недоотриману пенсію померлої ОСОБА_2 за період з 01.09.2015 року - 17.12.2016 року.

Суд вважає, що саме такий спосіб захисту порушеного права позивача є належним та достатнім в даному випадку.

Суд звертає увагу позивача на те, що оскільки, безпосередньо обчислення розміру пенсії належить до виключної компетенції органів Пенсійного фонду, суд не визначає конкретного розміру чи суми.

Щодо позовної вимоги про скасування рішення від 28.12.2019 року про відмову у виплаті позивачу, як спадкоємцю, нарахованих ОСОБА_2 суми пенсії за період з 01.09.2015 року по 17.12.2016 року, суд зазначає наступне.

Оскаржуваний лист №226/М-3 від 28.12.2019 року не є рішенням та є лише документом, який має інформаційний характер і не породжує жодного обов`язку у суб`єктів, яким його адресовано.

Статтею 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Форма, у якій суб`єкт владних повноважень в межах своєї компетенції приймає рішення (нормативно-правові акти чи правові акти індивідуальної дії) визначається законодавством.

Нормативно-правовий акт - це офіційний письмовий документ, прийнятий уповноваженим на це суб`єктом нормотворення у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою, спрямований на регулювання суспільних відносин, що містить норми права, має неперсоніфікований характер і розрахований на неодноразове застосування. Прийняття нормативно-правових актів у вигляді листів і телеграм не допускається.

На відміну від нормативно-правового акту, правовий акт індивідуальної дії, є рішенням суб`єкта владних повноважень, прийнятим ним при здійсненні ними владних управлінських функцій стосовно конкретної особи або визначеного кола осіб.

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскаржуваний лист не є ані нормативно-правовим актом, ані правим актом індивідуальної дії, а тому скасування листа не буде мати на меті відновлення порушених прав позивача. В цій частині позов задоволенню не підлягає.

Частиною першою статті 9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки суб`єктом владних повноважень у справі є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, а не його підрозділ - Мелітопольський відділ обслуговування громадян Управління обслуговування громадян в Запорізькій області (сервісний центр), то з бюджетних асигнувань цього органу підлягають стягненню понесені витрати по сплаті судового збору на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 19, 77, 90, 139, 241, 244, 242 - 246, 262, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд.158-б, ), до Мелітопольського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (72319, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Алексєєва 2) про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Мелітопольського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо неврахування суми недоотриманої пенсії ОСОБА_2 за період з 01.09.2015 року по 17.12.2016 року, яка входить до складу спадщини, право на яке належить ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_1 недоотриману пенсію померлої ОСОБА_2 за період з 01.09.2015 року по 17.12.2016 року.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на корсить ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м.Запоріжжя, пр.Соборний, буд.158-б, ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень КАС України рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 18.08.2020.

Суддя А.В. Сіпака