Справа № 420/3142/20
Суддя: Цховребова М.Г.
Дата ухвалення: 2020-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3142/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Цховребової М.Г.

за участю:

секретаря судового засідання - Поварчук В.В.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Хвощової Т.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання утриматись від вчинення дій, -

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (з урахуванням уточненої позовної заяви та ухвали суду про заміну відповідача) до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, в якому позивач просить визнати протиправними дії відповідача та зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій щодо обмеження права позивача виїзду за межі України, зазначеного у листі № 184/Б-19023 від 26.12.2019 року.

Ухвалою суду від 10.06.2020 року: відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; від 12.08.2020 року: замінено первісного відповідача належним відповідачем в порядку ч. 3 ст. 48 КАС України.

В судовому засіданні позивач підтримав адміністративний позов, просив суд задовольнити його в повному обсязі, по суті, з тих підстав, що при вчиненні оскаржених дій відповідачем порушено вимоги національного законодавства та міжнародних договорів, наведених у позові, із зазначенням, зокрема, що:

- відповідач в обґрунтування своїх дій та підстав правомірності вчинення оскаржуваний дій посилається на наказ Міністерства юстиції України, Міністерства внутрішніх справ України № 256/5/65 від 30.01.2018, який є підзаконним нормативно-правовим актом, тобто не є Законом України. Діяльність Державної прикордонної служби України регулюється виключно законами та міжнародними договорами України і ні в якому разі не підзаконними актами;

- посилання відповідача на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» є неправомірним і підлягає відхиленню з таких підстав: відповідно до ч. 2 абз. 2 ст. 77 КАС України, у таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не буди отримані з незалежних від нього причин; відповідно до ст. 13 цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Законом, то застосуються правила міжнародного договору. У даному випаду Міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені зовсім інші правила ніж ті, що зазначені в згаданому вище законі;

- необґрунтоване твердження відповідача, що нібито Державній прикордонній службі України не надано прав щодо дослідження наявності правових підстав під час виконання доручень державних органів - не відповідає дійсності і підлягає відхиленню.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позову повністю, по суті, з підстав, викладених у заявах відповідача по суті справи, зокрема:

- станом на дату подання відзиву в органах охорони державного кордону Державної прикордонної служби України відносно боржника по аліментам громадянина ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на виконанні перебувають: постанова старшого державного виконавця Чорноморського міського ВДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мірошниченко Н.Є. про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 13.02.2019 ВП № 54135964, до сплати заборгованості по аліментам у повному обсязі згідно виконавчого листа № 522/15010/15-ц, що виданий 02.11.2016 Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.07.2015 і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Згідно розрахунку державного виконавця від 13.02.2019 за період з 01.01.2018 по 31.01.2019 заборгованість складає 51830,45 грн.; постанова начальника Чорноморського міського ВДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області Чехоніної Т.І. про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 29.03.2019 ВП № 54194047, до погашення заборгованості по аліментам у повному обсязі згідно виконавчого листа № 522/15010/15-ц, що виданий 02.11.2016 Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку, доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.07.2015 і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 . Згідно розрахунку державного виконавця від 13.02.2019 за період з 22.07.2015 по 31.01.2019 заборгованість складає 51830,00 грн.;

- 13.02.2019 постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 13.02.2019 ВП № 54135964 була передана для виконання старшим державним виконавцем Чорноморського міського ВДВС ГТУЮ в Одеській області Мірошниченко Н.Є. за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження з використанням кваліфікованого електронного підпису;

- 29.03.2019 постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 29.03.2019 ВП № 54194047 була передана для виконання начальником Чорноморського міського ВДВС ГТУЮ в Одеській області Чехоніною Т.І. за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження з використанням кваліфікованого електронного підпису;

- відносно боржника ОСОБА_1 у період з 13.02.2019 по 16.06.2020 на виконанні перебувала постанова старшого державного виконавця Чорноморського міського ВДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мірошниченко Н.Є. про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 13.02.2019 ВП № 54194047, яка за результатами перевірки постановлю начальника Чорноморського міського ВДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області Чехоніної Т.І. про скасування процесуального документу від 16.06.2020 ВП № 541 94047 на підставі абзацу 4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» була скасована;

- підставою для винесення відносно боржника ОСОБА_1 постанов про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі Україні від 13.02.2019 та від 29.03.2019 на підставі ст.ст. 11, 71 Закону України «Про виконавче провадження», Порядку взаємодії органів та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, та органів Державної прикордонної служби України під час здійснення виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства внутрішніх справ України від 30.01.2018 № 256/5/65, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.02.2018 за № 133/31585 стало ухилення останнього від виконання зобов`язань, покладених на нього судовими рішеннями;

- обмеження громадянину ОСОБА_1 було встановлене уповноваженим державним виконавцем Чорноморського міського ВДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області (після реорганізації - Чорноморський міський ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а не Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України;

- постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 13.02.2019 ВП № 54135964 та від 29.03.2019 ВП № 54194047 надіслані уповноваженим держаним виконавцем для виконання відповідно до діючого Порядку взаємодії органів та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, та органів Державної прикордонної служби України під час здійснення виконавчого провадження;

- станом на 22.06.2020 постанови про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України у ВП № 54135964 та ВП № 54194047 у зв`язку зі сплатою боржником громадянином ОСОБА_1 заборгованості по аліментам згідно виконавчих листів № 522/15010/15-ц, що видані 02,11.2016 Приморським районним судом м. Одеси, або про закінчення вказаних вище виконавчих проваджень, на адресу Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України не надходили. Питання припинення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду з України перебуває виключно у площині взаємовідносин між позивачем (як боржником у виконавчому провадженні) та державним виконавцем Чорноморського міського ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса);

- жодних доказів протиправності рішень, дій чи бездіяльності Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України в позові не наведено.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши пояснення, надані учасниками справи, а також докази в їх сукупності, суд встановив таке.

Позивач звернувся до відповідача з повторною заявою від 17.12.2019 року (а.с.16), в якій, просив, зокрема, надати інформацію про можливе існування відносно позивача тимчасового обмеження на право виїзду за межі України.

Листом від 26.12.2019 року № 184/Б-19023 (а.с.18) відповідач за результатами розгляду заяви позивача від 17.12.2019 року повідомив позивача, зокрема, що:

- станом на 15:31 23.12.2019 в органах охорони державного кордону Державної прикордонної служби України виконуються постанови Чорноморського міського ВДВС ГТУЮ в Одеській області про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 13.02.2019 ВП № 54194047, № 54135964, від 29.03.2019 ВП № 54194047 стосовно боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із наявністю заборгованості по сплаті аліментів, яка після реєстрації державним виконавцем в автоматизованій системі виконавчого провадження з використанням кваліфікованого електронного підпису була передана через вказану вище Систему до відповідної бази даних Державної прикордонної служби України.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо обмеження його права виїзду за межі України, зазначеного у листі № 184/Б-19023 від 26.12.2019 року, позивач звернувся до суду із вищенаведеними вимогами.

Судом також встановлено, що постановою старшого державного виконавця Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мірошниченко Н.Є. від 13.02.2019 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України ВП № 54135964 (а.с.81), керуючись, зокрема, ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», постановлено, зокрема:

- встановити тимчасове обмеження ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчий лист № 522/15010/15-ц виданий 02.11.2016;

- постанову направити Головному центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України для виконання.

Постановою начальника відділу Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Чехоніної Т.І. від 29.03.2019 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України ВП № 54194047 (а.с.82), керуючись, зокрема, ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», постановлено, зокрема:

- встановити тимчасове обмеження ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчий лист № 522/15010/15-ц виданий 02.11.2016;

- постанову направити Головному центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України для виконання.

Станом на 12.08.2020 року відповідно до даних Автоматизованої системи виконавчого провадження стан виконавчих проваджень № АСВП 54194047 та № АСВП 51435964: примусове виконання. (а.с.100, 101)

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В частині 2 статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до абз. 1, 2 ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частиною 1 статті 78 КАС України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Спірні правовідносини врегульовано законодавством (чинним та у редакції станом на момент виникнення відповідних правовідносин): законами України: «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII); «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року № 3857-XII (далі - Закон № 3857-XII); «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003 року № 661-IV (далі - Закон № 661-IV), Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802 (далі - Інструкція № 512/5).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до п. 1 ч. 9 ст. 71 Закону № 1404-VIII, зокрема, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, направляються до виконання відповідними органами після закінчення строку, визначеного частиною п`ятою статті 74 цього Закону, для оскарження рішення, дії виконавця, якщо рішення, дії виконавця не були оскаржені.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону № 3857-XII громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Згідно з абз. 2 п. 1 розділу ХІІІ Інструкції № 512/5 за наявності обставин, передбачених абзацом першим або шостим частини дев`ятої статті 71 Закону, державний виконавець виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Відповідно до п. 4 розділу ХІІІ Інструкції № 512/5 тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про:

закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону;

скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі.

Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 2 Закону № 661-IV основними функціями Державної прикордонної служби України є здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення.

Відповідно до ст. 4 Закону № 661-IV правовою основою діяльності Державної прикордонної служби України є Конституція України, Закон України "Про державний кордон України", цей Закон, інші закони України, видані на їх виконання акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 19 Закону № 661-IV на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів, постановами державного виконавця; розшук у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду осіб, які переховуються від органів досудового розслідування та суду, ухиляються від відбуття кримінальних покарань; виконання в установленому порядку інших доручень правоохоронних та уповноважених законом державних органів, у тому числі доручень митних органів щодо інформування митних органів про факт наміру перетинання державного кордону України особами, стосовно яких митними органами було виявлено порушення митних правил.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 20 Закону № 661-IV органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов`язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право шляхом опитування осіб з`ясовувати підстави перетинання державного кордону України, в`їзду на тимчасово окуповану територію або виїзду з неї, не пропускати через державний кордон України, на тимчасово окуповану територію або з неї осіб без дійсних документів на право перетинання кордону або для в`їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, осіб, які надали завідомо неправдиві відомості під час одержання зазначених документів, осіб, яким Державною прикордонною службою України за порушення законодавства з прикордонних питань та про правовий статус іноземців чи за мотивованим письмовим рішенням суду та правоохоронних органів або постановою державного виконавця не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України; робити в документах Закону № 661-IV зазначених осіб відповідні відмітки.

Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону № 661-IV військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України під час виконання покладених на них обов`язків керуються тільки законами, діють на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Ніхто інший, за винятком уповноважених посадових осіб державних органів у передбачених Конституцією та законами України випадках, не вправі втручатися у законну діяльність військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України.

На підставі вищенаведених вимог законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що позиція позивача зі спірних питань - є помилковою, такою, що не відповідає положенням законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, та/або фактичним обставинам справи, з таких підстав.

Так, щодо позиції позивача, що: посилання відповідача на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» є неправомірним і підлягає відхиленню з таких підстав: відповідно до ст. 13 цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Законом, то застосуються правила міжнародного договору; у даному випаду Міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені зовсім інші правила ніж ті, що зазначені в згаданому вище законі, - слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, прийнятого 16 вересня 1963 року, ратифікованого Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, який набув чинності, в тому числі для України, 23 березня 1976 року, кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

З наведених положень міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, свобода пересування - не є абсолютним правом, та яке може бути обмежене законом, в тому числі на захист прав і свобод інших осіб.

При цьому слід зазначити, що позивачем не наведено жодних конкретних норм-правил, встановлених міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, якими встановлені зовсім інші правила ніж ті, що зазначені в Законі України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Отже, наведена позиція позивача - є необґрунтованою та безпідставною.

Щодо позиції позивача, що: відповідач в обґрунтування своїх дій та підстав правомірності вчинення оскаржуваний дій посилається на наказ Міністерства юстиції України, Міністерства внутрішніх справ України № 256/5/65 від 30.01.2018, який є підзаконним нормативно-правовим актом, тобто не є Законом України; діяльність Державної прикордонної служби України регулюється виключно законами та міжнародними договорами України і ні в якому разі не підзаконними актами, тощо - слід зазначити таке.

По-перше, як встановлено судом, фактично, тимчасове обмеження позивачу у праві виїзду за межі України встановлене постановами Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області у ВП № 54135964 та у ВП № 54194047 до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа № 522/15010/15-ц, виданого 02.11.2016, а не відповідачем, як помилково вважає позивач.

Відповідні постанови направлені відповідачу лише та виключно для виконання.

Отже, твердження позивача, що саме відповідачем вчинено дії щодо обмеження позивача у праві виїзду за межі України - не відповідає фактичним обставинам справи.

При цьому рішення (постанови) та/або дії Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області у ВП № 54135964 та у ВП № 54194047, в тому числі щодо тимчасового обмеження позивача у праві виїзду за межі України, тощо - не є предметом позову (оскарження), відповідно їх правомірність не входить до предмета дослідження (встановлення) в межах заявлених у цій справі позовних вимог.

По-друге, як встановлено вище, тимчасове обмеження позивача у праві виїзду за межі України встановлене постановами Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області у ВП № 54135964 та у ВП № 54194047 відповідно, зокрема, до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Зазначені постанови направлені до виконання відповідачу також відповідно до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Завдання щодо запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з постановами державного виконавця, покладено на відповідача вищенаведеними положеннями ст. 19 Закону № 661-IV.

Також, право не пропускати через державний кордон України осіб, яким постановою державного виконавця тимчасово обмежено право виїзду з України надано вищевказаними нормами ст. 20 Закону № 661-IV.

Отже, твердження позивача, що при вчиненні оскаржених дій відповідач діяв, керуючись підзаконним(-ми) нормативно-правовим(-и) актом(-ами), - не відповідає положенням законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, та фактичним обставинам справи.

Щодо позиції позивача, що: посилання відповідача на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» є неправомірним і підлягає відхиленню з таких підстав: відповідно до ч. 2 абз. 2 ст. 77 КАС України, у таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не буди отримані з незалежних від нього причин, - слід зазначити таке.

Так, згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України у таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Проте, відповідно до змісту прохальної частини позовної заяви позивач оскаржує дії, а не рішення відповідача, відповідно, посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України в даному випадку є безпідставним.

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування заявлених позовних вимог, які могли б потягнути зміну висновків суду щодо спірних правовідносин, позивач суду не навів та не надав.

При цьому слід зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).

Однак, ст. 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.), відповідно

суд дійшов висновків, що:

- на виконання вимог ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України відповідачем доведені обставини, на яких ґрунтуються його заперечення та доказана правомірність вчинення оскаржуваних дій, вчинення їх відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, отже підстав для визнання протиправними дії відповідача та зобов`язання відповідача утриматися від вчинення дій щодо обмеження права позивача виїзду за межі України, зазначеного у листі № 184/Б-19023 від 26.12.2019 року, - немає, отже немає підстав для задоволення позову повністю.

Виходячи з висновків суду про відмову у задоволенні позову, підстав для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, немає.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 250, 255, 295, Прикінцевими та Перехідними положеннями КАС України, суд -

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; номер і серія паспорта: НОМЕР_2 ) до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (місцезнаходження: вул. Володимирська, 26, службове прим. № 107, м. Київ, 01601; ідентифікаційний код юридичної особи: 37996391) про визнання протиправними дій та зобов`язання утриматись від вчинення дій - відмовити повністю.

Апеляційні скарги на рішення суду подаються учасниками справи до або через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В повному обсязі рішення складено 17 серпня 2020 року.

Суддя М.Г. Цховребова

.