Справа № 264/5989/16-а
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2020-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 264/5989/16-а

адміністративне провадження № К/9901/18636/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Рибачука А.І.,

суддів: Стрелець Т.Г., Тацій Л.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами в суді касаційної інстанції адміністративну справу № 264/5989/16-а

за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Іллічівському районі м. Маріуполя Донецької області (далі - Управління ПФУ) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою Лівобережного об`єднаного Управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області (далі - Лівобережне ОУ ПФУ; правонаступник Управління ПФУ)

на постанову Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 07.06.2017, ухвалену у складі головуючого судді Харитонової Г.Л. та

постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 10.08.2017, ухвалену у складі колегії суддів: головуючого судді Арабей Т.Г., суддів Геращенка І.В., Міронової Г.М. -

ВСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

1. 26.10.2017 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила:

визнати протиправними дії Управління ПФУ щодо відмови у призначенні їй пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 № 1789-XII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1789-XII, Закон про прокуратуру 1991 року, відповідно);

скасувати рішення Управління ПФУ від 13.10.2016 № 23 про відмову в задоволені її заяви про призначення пенсії за вислугу років;

зобов`язати Управління ПФУ прийняти рішення про призначення їй пенсії за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, починаючи з 10.10.2016 та виходячи з розміру 80 % від суми щомісячного (чинного) заробітку за період з 11.05.2011 по 11.05.2016.

Позов ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що станом на 10.10.2016 стаж її прокурорської та державної служби в органах прокуратури складає 20 років, а саме: 13 років 7 місяців та 06 днів безпосередньої роботи на прокурорсько-слідчих посадах; 6 років 4 місяці 24 дні на посаді державного службовця прокуратури області, що відповідно до частини другої статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ дає їй право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Проте рішенням відповідача від 13.10.2016 їй було протиправно відмовлено у призначенні такої пенсії з посиланням на положення пункту 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон № 213-VІІІ) з мотивів того, що з 01.06.2015 пенсії в порядку та на умовах, визначених Законом № 1789-ХІІ не підлягають призначенню. Також позивач зазначила, що при розгляді її заяви Управлінням ПФУ невірно обраховано стаж її прокурорської роботи, зазначивши в оспорюваному рішенні « 6 років 9 місяців 3 дні» замість « 13 років 7 місяців та 6 днів».

2. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області постановою від 07.06.2017 частково задовольнив позовні вимоги:

визнав протиправними дії Управління ПФУ щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років ОСОБА_1 відповідно до статті 50-1 Закону № 1788-ХІІ;

скасував рішення Управління ПФУ від 13.10.2016 №23 про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугою років;

зобов`язав Управління ПФУ розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.08.2016 про призначення пенсії;

в задоволенні решти позовних вимог - відмовив.

3. Донецький апеляційний адміністративний суд постановою від 10.08.2017 змінив постанову Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07.06.2017:

четвертий абзац постанови Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07.06.2017 у справі № 264/5989/16-а виклав у наступній редакції: «Зобов`язати Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 25 серпня 2016 року та прийняти вмотивоване рішення з дотриманням норм Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII»;

в іншій частині постанову Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07.06.2017 у справі № 264/5989/16-а суд апеляційної інстанції залишив без змін.

4. 20.10.2017 Лівобережне ОУ ПФУ звернулось до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 07.06.2017 та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 10.08.2017, ухвалити нове рішення - про відмову у задоволенні позовних вимог.

5. Вищий адміністративний суд України ухвалою від 25.10.2017 відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.

6. 15.12.2017 розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03.10.2017 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

7. Пунктом 4 частини першої розділу VII Перехідних положень КАС України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

8. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 КАС України).

9. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 26.06.2019 №849/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл цієї судової справи між суддями у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Анцупової Т.О. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20.05.2019 №13), що унеможливлює її участь у розгляді даної справи.

10. Протоколом розподілу справи від 26.06.2019 визначено склад колегії суддів для розгляду даної справи: Рибачук А.І.- головуючий суддя, судді: Стрелець Т.Г., Тацій Л.В.

11. Ухвалою судді Верховного Суду від 27.06.2019 прийнято зазначену справу до провадження.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

12. Суди встановили, що ОСОБА_1 працює в органах прокуратури Донецької області з 26.01.1993, що підтверджується трудовою книжкою серія НОМЕР_1 , виданою11.08.1983.

25.08.2016 позивач звернулась до Управління ПФУ з заявою про призначення пенсії за вислугою років.

Рішенням від 13.10.2016 №23 Управління ПФУ відмовило позивачу у задоволенні вказаної заяви, мотивувавши її тим, що вона не має права на призначення їй пенсії у відповідності до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ у зв`язку з тим, що за результатами розгляду наданих нею документів загальний стаж склав 34 року 11 місяців 4 дні, стаж роботи за вислугу років складає 19 років 05 місці 07 днів, із них на прокурорській посаді 6 років 9 місяці 3 дні.

Окрім цього, в оспорюваному рішенні зазначено, що у трудовій книжці є запис про період отримання допомоги у Пролетарському центрі зайнятості м. Донецьк з 11.08.1992 по 25.01.1993, який не належить до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років. Також у цьому рішенні зазначено, що згідно із Законом України від 08.11.2011 № 3668-VІ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (далі - Закон № 3668-VІ) прокурори та слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з жовтня 2015 року по 30.09.2016 22 років 6 місяців у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років 6 місяців.

В рішенні відповідача також зазначено, що відповідно до наданих документів позивач працює прокурором відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Донецької області з 05.08.2015. Ця посада визначена, як така, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону № 1789-ХІІ, яка з 01.06.2015 не призначається та не перераховується.

Також суди встановили, що відповідачем при винесення рішення про відмову в призначенні пенсії було враховано прокурорський стаж як загальний, разом з тим вимоги позивачки щодо врахування до спеціального стажу період її роботи на посаді інспектора за 3 роки, а саме з 15.06.1993 по 09.10.1996 відповідачем розглянуті не були, відповідні документи витребувані не були.

Не погодившись з відмовою Управління ПФУ у призначення пенсії за вислугою років позивач звернулась до суду із даним позовом.

ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

13. Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачка, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мала законні сподівання на отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, і які були звужені статтею 86 Закону України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII; Закон про прокуратуру 2014 року відповідно). При цьому, суд першої інстанції вказав на те, що при розгляді заяви позивачки від 25.08.2016 відповідач не врахував всі доводи позивачки, а також її вимогу щодо врахування періоду її роботи на посаді інспектора відділу по роботі з кадрами Донецької обласної прокуратури за період з 15.06.1993 по 09.10.1996, не дав йому оцінки, не витребував необхідні документи та прийняв передчасне рішення про відмову в призначення пенсії.

14. Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції, погодився з висновком останнього про неправомірність відмови пенсійного органу в призначенні пенсії позивачу при неповному дослідженні документів позивача.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції вказав на те, що позивач до пенсійного органу звернулась у серпні 2016 року, тобто в момент дії Закону про прокуратуру 2014 року, тому її звернення має розглядатись саме на підставі цього Закону, у зв`язку із чим зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за нормами Закону № 1697-VII, що стало підставою для зміни рішення суду першої інстанції в цій частині.

IV ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

15. Касаційна скарга відповідача мотивована, зокрема тим, що оскільки ОСОБА_1 звернулась до Управління ПФУ з заявою про призначення їй пенсії після 01.06.2015, то у територіального органу Пенсійного фонду України відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону № 213-VII не було правових підстав для призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ. При цьому, Лівобережне ОУ ПФУ вказує на те, що відповідно до частини шостої статті 86 Закону № 1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів. Робота на посаді інспектора відділу по роботі з кадрами Донецької обласної прокуратури не враховується як робота на прокурорських посадах.

V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

16. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги відповідача, а також виходячи із меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України [в редакції до набрання чинності змінами, внесеними Законом України від 15.01.2020 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справі»; (далі - Закон № 460-IX)], колегія суддів виходить із такого.

17. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

18. Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

19. Згідно з частиною першою статті 46 Основного Закону України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

20. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

21. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

22. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

23. Згідно пункту 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону № 213-VIII у разі неприйняття до 01.06.2015 закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закону № 1789-ХІІ.

24. Вказаний у пункті 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону № 213-VIII закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01.06.2015 прийнятий не був, у зв`язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону №1789-ХІІ щодо права прокурорів і слідчих на пенсійне забезпечення за вислугу років і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються.

25. Отже, з аналізу пункту 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону № 213-VIII колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що ним скасовані діючі станом на 01.06.2015 норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до Закону № 1789-ХІІ.

26. Проте 15.07.2015, у зв`язку з набуттям чинності Законом № 1697-VII, Закон № 1789-ХІІ втратив чинність, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п`ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53.

27. На час звернення позивача до відповідача із заявою про призначенням пенсії 25.08.2016 набрав чинності Закон № 1697-VII.

28. У зв`язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

29. У свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

30. Відповідно до частини першої статті 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01.10.2015 по 30.09.2016 - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

31. Частиною шостою статті 86 Закону №1697-VII передбачено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів;

слідчими, суддями;

на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою;

у науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання;

на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Національній академії прокуратури України;

на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури;

військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання;

відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

32. Статтею 15 Закону №1697-VII визначено, що прокурором органу прокуратури є: Генеральний прокурор; перший заступник Генерального прокурора; заступник Генерального прокурора; заступник Генерального прокурора - Головний військовий прокурор; заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; керівник підрозділу Генеральної прокуратури України (у тому числі перший заступник та заступник Головного військового прокурора, керівник підрозділу Головної військової прокуратури на правах структурного підрозділу Генеральної прокуратури України); заступник керівника підрозділу Генеральної прокуратури України (у тому числі Головної військової прокуратури та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на правах самостійних структурних підрозділів Генеральної прокуратури України); прокурор Генеральної прокуратури України (у тому числі Головної військової прокуратури та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на правах самостійних структурних підрозділів Генеральної прокуратури України); керівник регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); перший заступник керівника регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); заступник керівника регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); керівник підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); заступник керівника підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); прокурор регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); керівник місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); перший заступник керівника місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); заступник керівника місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); керівник підрозділу місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); заступник керівника підрозділу місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); прокурор місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої).

Прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі.

33. Аналіз наведених норм свідчить про те, що законодавство розрізняє поняття «вислуги років, що дає право на пенсію» і «стажу роботи на прокурорських посадах». При цьому посади, період роботи на яких зараховується до стажу роботи на прокурорських посадах і до вислуги років, що дає право на пенсію, є відмінними. В той же час до вислуги років, що дає право на пенсію, включається весь стаж роботи на прокурорських посадах.

34. Тобто, відповідно до вищенаведених положень Закону №1697-VII, посади помічників прокурорів, старших помічників прокурорів і стажистів зараховуються саме до вислуги років, що дає право на пенсію натомість не відносяться до спеціального стажу - стажу роботи на прокурорських посадах, оскільки не визначені статтею 15 цього Закону.

35. Проте, колегія суддів вважає, що під час вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для зарахування періодів роботи на таких посадах до прокурорського стажу, підлягають застосуванню норми законодавства, чинні на час роботи особи на відповідних посадах.

36. Як встановлено судами, що в оспорюваному рішенні відповідача вказано, що на момент звернення позивача її загальний стаж склав 34 року 11 місяців 4 дні, стаж роботи за вислугу років складав 19 років 05 місців 07 днів, із них на прокурорській посаді 6 років 9 місяці 3 дні.

37. При цьому, суди встановили, що при ухваленні оспорюваного рішення про відмову в призначенні пенсії, враховано прокурорський стаж як загальний. Також до спеціального стажу позивача Управлінням ПФУ не було враховано період її роботи на посаді інспектора відділу по роботі з кадрами Донецької обласної прокуратури з 15.06.1993 по 09.10.1996.

38. Таким, чином, на час звернення позивача із заявою про призначення їй пенсії положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ втратили чинність, а питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури врегульовується, зокрема положеннями статі 86 Закону про прокуратуру 2014 року.

39. Водночас з доводів заявленого позову видно, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, позивач пов`язує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час її роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону № 1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, на думку позивача свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

40. З такими доводами погодися суд першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції не надав правової оцінки таким висновкам та залишив без змін постанову Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 07.06.2017 в частині визнання протиправними дій Управління ПФУ щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років ОСОБА_1 відповідно до статті 50-1 Закону про прокуратуру 1991 року та скасування рішення відповідача про відмову в задоволенні такої заяви позивача.

41. З цього приводу, колегія суддів вважає за необхідним вказати на таке.

42. Відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26.07.2001 (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру») до 01.10.2011 (в редакції Закону № 3668-VІ), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 % від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 %, але не більше 90 % від суми місячного (чинного) заробітку.

43. Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26.07.2001 до 01.10.2011 мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

44. Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, можна стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).

45. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24.05.2016 в справі № 33/6710/15-а, а також Верховним Судом у справах № 372/2909/17, № 211/3177/17, № 740/500/17, 591/2314/16-а.

46. Разом з цим, у справі яка розглядається, суди попередніх інстанцій не встановили, чи мала позивач у період часу з 26.11.2001 по 01.10.2011 необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (у вказаній редакції).

47. Без встановлення вказаних обставин неможливо стверджувати про звуження змісту та обсягу прав позивача, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивається вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права. А відтак, висновки судів попередніх інстанцій є передчасними.

48. Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

49. З аналізу наведених норм вбачається, що у зв`язку із зверненням позивача щодо призначення пенсії за вислугу років Управління ПФУ зобов`язане перевірити, зокрема, чи мала позивач у період часу з 26.11.2001 по 01.10.2011 необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, скільки заявник має вислугу років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів. У разі прийнятті рішення про відмову у призначенні пенсії, ПФУ повідомляє про це заявника із зазначає причини відмови.

50. У свою чергу, суд перевіряє, зокрема, чи діяв пенсійний орган обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

51. Поряд з цим, судами попередніх інстанцій взагалі не досліджувались відомості, які містяться в трудовій книжці позивача та щодо наявності чи відсутності, достатнього стажу роботи позивача на прокурорських посадах, її вислуги років з обґрунтуванням мотивів відхилення того чи іншого доказу. Тобто, суди не перевірили чи діяв відповідний орган обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

52. Колегія суддів зазначає, що вимоги частин четвертої та п`ятої статті 11 КАС України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді першої інстанції), які кореспондують правилам частини четвертої статті 9 КАС України (в редакції, яка діє з 15.12.2017), зобов`язують суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування тих доказів, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

53. За змістом частини першої та другої статті 341 КАС України (в редакції до набрання чинності змінами, внесеними Законом № 460-IX) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права та не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

54. Без дослідження і з`ясування наведених вище обставин, прийняті у справі рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можна вважати законними та обґрунтованими.

55. Згідно із частиною другою статті 353 КАС України (в редакції до набрання чинності змінами, внесеними Законом № 460-IX) підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.

56. Отже, постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 345, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Лівобережного об`єднаного Управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області задовольнити частково.

Скасувати постанови Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 07.06.2017 та Донецького апеляційного адміністративного суду від 10.08.2017, а справу №264/5989/16-а направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

СуддіА.І. Рибачук Т.Г. Стрелець Л.В. Тацій