Справа № 932/2817/20
Суддя: Литвиненко І. Ю.
Дата ухвалення: 2020-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я Справа № 932/2817/20

Ім`ям України Провадження № 2а/200/620/20

03 липня 2020 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська, у складі судді Литвиненка І.Ю., розглянувши у судовому засіданні у приміщенні суду у м. Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора роти № 4 батальйону № 2 Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Рутковського Олександра Валерійовича, про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому прохає скасувати постанову інспектора роти № 4 батальйону № 2 Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Рутковського О.В. серії ЕАК № 2185430 від 02 березня 2020 року, про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 121 КпАП України.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 02 березня 2020 року відповідач - інспектор роти № 4 батальйону № 2 Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Рутковський О.В., притягнув його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 121 КпАП України, що виразилось у керуванні ним транспортним засобом на трасі М04, у Криничанському районі, Дніпропетровської області, того ж дня, без протоколу технічного контролю, тобто у порушенні вимог ст. 35 Закону України «Про дорожній рух» у вигляді не проходження обов`язкового технічного контролю. Він дійсно керував транспортним засобом - автомобілем марки «Mitsubishi», моделі «Pajero», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності аграрно-виробничому товариству з обмеженою відповідальністю «Агроцентр К». Він обіймає посаду начальника служби охорони та безпеки адміністративного апарату вказаного товариства. Сам автомобіль є легковим та службовим, він закріплений за ним у зв`язку із виробничою необхідністю. Автомобіль для перевезення пасажирів з метою отримання прибутку не використовується, тому не потребує обов`язкового технічного контролю. Окрім того, що він був безпідставно притягнутий до адміністративної відповідальності за правопорушення, якого не вчиняв, оскільки не був зобов`язаний проходити обов`язковий технічний контроль, інспектором було порушено процедуру розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, розглянуто її на місці її вчинення і без надання можливості підготуватись для захисту.

12 березня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 24 червня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання про залучення Департаменту патрульної поліції Національної поліції України третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача.

01 липня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, відповідно до змісту якого він позовних вимог не визнає та прохає в них відмовити. Посилається на те, що позивачем протиправно, всупереч правовій позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 18 березня 2020 року по справі № 543/775/17, не сплачено судовий збір, тому адміністративний позов має бути залишений без розгляду. Винесена ним постанова, як він вважає, повністю відповідає вимогам п. 5 розділу 4 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року за № 5-рп/2015, а також Закону України «Про Національну поліцію», він мав право розглядати справу про адміністративне правопорушення за місцем її вчинення, тобто у межах адміністративно-територіальної одиниці, на яку розповсюджується юрисдикція органу, де він працює. Вказує, що доказами вчинення позивачем правопорушення є його пояснення, оскільки він не зацікавлений у результатах вирішення справи, а також записом із відеореєстраторів, яких до відзиву не долучив. Вважає позовні вимоги не доведеними будь-якими доказами, такими, що ґрунтуються на власному тлумаченні позивачем норм закону на свою користь, а тому вони задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи по суті, суд виходить із того, що п. 2 Прикінцевих положень КАС України, продовжено з 02 квітня 2020 року, на час дії карантину, що запроваджений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк на подання заяв по суті справи, в тому числі відзиву на позов.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 у період часу з 12.03.2020 по 31.07.2020 (в редакції останніх змін) на всій території України встановлено карантин.

Через те, що відзив відповідача на позов надійшов до суду раніше, ніж докази отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження у справі, а також тому, що строк на подання відзиву продовжено законом, суд вважає, що відповідач вчасно скористався правом на подання заяви по суті справи.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до вимог ст. 251 КпАП України, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі чи засобами фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст. 258 КпАП України, протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення. Відповідно положень ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Частиною 3 ст. 286 КАС України встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, місцевий загальний суд, як адміністративний, має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, власником автомобіля марки «Mitsubishi», моделі «Pajero», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , є аграрно-виробниче товариство з обмеженою відповідальністю «Агроцентр К», про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 . Відповідно до наказу № 33-к від 23 листопада 2012 року АВ ТОВ «Агроцентр К», ОСОБА_1 переведено на посаду начальника служби охорони та безпеки адміністративного апарату. Наказом № 1-1 від 02 січня 2020 року за ОСОБА_1 , у зв`язку із виробничою необхідністю, закріплено легковий автомобіль марки «Mitsubishi», моделі «Pajero», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Постановою від 02 березня 2020 року серії ЕАК № 2185430 у справі про адміністративне правопорушення, інспектором роти № 4 батальйону № 2 Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Рутковським О.В. накладено на позивача адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень за скоєння правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 121 КпАП України, що виразилось у керуванні ним 02 березня 2020 року, о 09 годині 02 хвилині, транспортним засобом марки «Mitsubishi», моделі «Pajero», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що зареєстрований за юридичною особою, який обов`язковий технічний контроль, встановлений ст. 35 Закону України «Про дорожній рух», не пройшов.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про дорожній рух», Порядком проведення обов`язкового технічного контролю та обсягів перевірки технічного стану транспортних засобів, технічного опису та зразка протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 30 січня 2012 року за № 137, КпАП України.

Так, відповідно до вимог ст. 9 КпАП України, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Згідно із вимогами ст. 222 КпАП України, органи Національної поліції розглядають, зокрема, справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно із вимогами ч. 3 ст. 121 КпАП України, керування водієм транспортним засобом, що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до вимог ст. 280 КпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно із вимогами ст. 293 КпАП України, орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: 1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення; 2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; 3) скасовує постанову і закриває справу; 4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Згідно зі ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію», поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису, засобів фото і кінозйомки, відеозапису.

Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про дорожній рух», законодавство про дорожній рух складається з цього Закону та актів законодавства України, що видаються відповідно до нього. Статтею 35 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що транспортні засоби, що беруть участь у дорожньому русі та зареєстровані територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України, підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до цієї статті. Обов`язковому технічному контролю не підлягають: 1) легкові автомобілі усіх типів, марок і моделей, причепи (напівпричепи) до них (крім таксі та автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку), мотоцикли, мопеди, мотоколяски та інші прирівняні до них транспортні засоби - незалежно від строку експлуатації; 2) легкові автомобілі, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажні автомобілі незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепи до них - із строком експлуатації до двох років; 3) технічні засоби для агропромислового комплексу, визначені Законом України "Про систему інженерно-технічного забезпечення агропромислового комплексу України". Обов`язковий технічний контроль транспортного засобу передбачає перевірку технічного стану транспортного засобу, а саме: системи гальмового і рульового керування, зовнішніх світлових приладів, пневматичних шин та коліс, світлопропускання скла, газобалонного обладнання (за наявності), інших елементів у частині, що безпосередньо стосується безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього природного середовища. Порядок проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів визначає Кабінет Міністрів України. Періодичність проходження обов`язкового технічного контролю становить: для легкових автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажних автомобілів (незалежно від форми власності) вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепів до них із строком експлуатації більше двох років - кожні два роки; для вантажних автомобілів вантажопідйомністю більше 3,5 тонни, причепів до них та таксі незалежно від строку експлуатації - щороку; для автобусів та спеціалізованих транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, незалежно від строку експлуатації - двічі на рік. На кожний транспортний засіб, що пройшов обов`язковий технічний контроль і визнаний технічно справним, суб`єкт проведення обов`язкового технічного контролю складає протокол перевірки його технічного стану, який видається водію транспортного засобу. У протоколі зазначається строк чергового проходження обов`язкового технічного контролю транспортного засобу відповідно до періодичності проходження, встановленої частиною восьмою цієї статті.

Відповідно до п. 1 Порядку проведення обов`язкового технічного контролю та обсягів перевірки технічного стану транспортних засобів, технічного опису та зразка протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 30 січня 2012 року за № 137, порядок проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів визначає процедуру проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів, зареєстрованих уповноваженими органами МВС, за результатами якої встановлюється їх придатність до експлуатації або неможливість експлуатації, крім таких транспортних засобів: 1) легкові автомобілі усіх типів, марок і моделей, причепи (напівпричепи) до них (крім таксі та автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку), мотоцикли, мопеди, мотоколяски та інші прирівняні до них транспортні засоби - незалежно від строку експлуатації; 2) легкові автомобілі, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажні автомобілі незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепи до них - із строком експлуатації до двох років. Згідно із п.п. 15 п. 2 цього Порядку, транспортним засобом, що використовується з метою отримання прибутку є транспортний засіб, який експлуатується юридичними особами, фізичними особами - підприємцями під час провадження господарської діяльності з метою отримання прибутку, фізичними особами під час виконання цивільно-правових угод з метою отримання прибутку. Стаття 37 Закону України «Про дорожній рух» забороняє керування транспортними засобами, що підлягають обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшли. Відповідно до п. 4 розділу І Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 року № 1395 «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП. Відповідно до п. 2 розділу ІІІ цієї Інструкції постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 121 КпАП України виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення. Отже, розгляд справи про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 3 ст.121 КпАП України, відповідно до положень ст. 222 КпАП України, віднесено до компетенції Національної поліції України, тобто оскаржену постанову винесено уповноваженою особою у визначеному законом порядку.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить із наступного. 02 березня 2020 року позивач керував транспортним засобом марки «Mitsubishi», моделі «Pajero», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що є власністю юридичної особи приватного права - АВ ТОВ «Акгроцентр К», у зв`язку із тим, що цей автомобіль закріплений за ним із у зв`язку із службовою необхідністю. Транспортний засіб марки «Mitsubishi», моделі «Pajero», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 є легковим автомобілем, що не призначений для комерційного перевезення вантажів. Діяльність начальника служби охорони та безпеки адміністративного апарату АВ ТОВ «Агроцентр К» не пов`язана із безпосереднім отриманням прибутку товариства, а також із перевезенням пасажирів на комерційних засадах. Таким чином, вимога щодо обов`язкового проходження технічного контролю на нього не розповсюджується. Внаслідок того, що легковий автомобіль марки «Mitsubishi», моделі «Pajero», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з метою прибутку АВ ТОВ «Агроцентр К» не використовується, в діях водія ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення, передбачений ч. 3 ст. 121 КпАП України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.10.2019 року по справі №678/483/17. Через це, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, а також оцінюючи твердження відповідача щодо невідповідності адміністративної позовної заяви вимогам КАС України, у зв`язку із несплатою позивачем судового збору, суд виходить із наступного. КпАП України, як законодавчий акт, що містить систематизовані норми матеріального та процесуального права щодо підстав та порядку притягнення до адміністративної відповідальності, був прийнятий ще за радянських часів. Частиною четвертою ст. 288 КпАП України передбачено, що особа, яка оскаржила постанову у справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита.

З 11 листопада 2011 року набрав чинності Закон України «Про судовий збір», яким пільги із справляння судового збору за подання до суду позову про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, не передбачено. Слід зазначити, що приймаючи цей закон, законодавець не врахував та не вніс до його норм, як підстави звільнення від сплати судового збору за звернення до суду із позовом, і інші норми, що містяться у чинному законодавстві, зокрема, і у Законі України «Про захист прав споживачів», хоча, згідно із підпунктом 4 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір», яким у ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державне мито» замінив на «судовий збір», фактично визнав, що ці поняття є тотожними.

Верховний Суд у своїй постанові від 18 березня 2020 року по справі № 543/775/17 фактично визначився, що єдиною підставою для звільнення за законом осіб від сплати судового збору, є наявність прямої вказівки про це у спеціальному законодавчому акті - Законі України «Про судовий збір». Внаслідок того, що цей Закон не містить пільги для осіб, які оскаржили постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, зі сплати судового збору, Верховний Суд дійшов висновку, що вказані особи такої пільги не мають. В цей же час, оскільки норми Закону України «Про судовий збір» не мають окремого розміру ставки судового збору за подання позовної заяви про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, Верховний Суд, спираючись на положення ст.ст. 40-1, 283 КпАП України, ч. 5 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», визначив, фактично самостійно, оскільки відповідний Закон такої норми не має, що чинне законодавство України містить ставку судового збору, яка підлягає сплаті при поданні позовної заяви про оскарження постанови про адміністративне правопорушення та у подальшому при оскарженні позивачем та відповідачем судового рішення. Така ставка, за подання позовної заяви про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, на висновком Верховного Суду, становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Здійснюючи цей висновок, Верховний Суд відступив від своєї попередньої правової позиції, що викладена ним у постанові від 13 грудня 2016 року, згідно із якою в адміністративних справах про оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності, у розумінні положень ст.ст. 287, 288 КпАП України, ст.ст. 2-4 Закону України «Про судовий збір», позивач звільняється від сплати судового збору.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно із вимогами ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

При розгляді цієї адміністративної справи суд вважає неможливим застосування правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі № 543/775/17 щодо справляння судового збору за подання позовної заяви про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, виходячи із наступного.

Як вказав ЄСПЛ у рішенні по справі «Ольссон проти Швеції», норма національного закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки. Згідно з усталеною практикою Європейського суду поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах «Олександр Волков проти України», «C.G. та інші проти Болгарії» та ін). Окрім того, Європейський суд зазначає, що відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить, в тому числі, і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони (рішення у справах «Вєренцов проти України», «Кантоні проти Франції»).

Фактичне встановлення Верховним Судом у постанові від 18 березня 2020 року по справі № 543/775/17 розміру ставки судового збору, що справляється за подання позовної заяви про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, при відсутності відповідної норми у ст. 4 Закону України «Про судовий збір», а також при наявності у ст. 288 КпАП України, як у законодавчому акті, що містить одночасно і норми процесуального характеру, і матеріального права, пільги зі справляння державного мита, яке законодавцем, відповідно до підпункту 4 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір», прирівняне до судового збору, не відповідає правовій визначеності. Так, коло осіб, які в обов`язковому порядку закликані до вивчення та застосування правових висновків Верховного Суду, окреслено у ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», і до цього кола входять судові установи та суб`єкти владних повноважень. Інші учасники правовідносин у Державі, тобто більша частина суспільства, не зобов`язані досліджувати та застосовувати правові висновки Верховного Суду, однак мають дотримуватись законів України, не знання яких не звільняє від юридичної відповідальності.

Більш того, посилання Верховного Суду України на те, що виключні підстави звільнення від сплати судового збору встановлені у Законі України «Про судовий збір», спростовуються нормами ст.ст. 288, 289 КАС України, якими встановлено пільги за подання позовних заяв та апеляційних скарг у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України та у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства.

Також слід зазначити, що справи про скасування постанов про притягнення до адміністративної відповідальності, становлять більшу частині тих спорів, що розглядаються місцевими загальними судами, як адміністративними. Зазвичай, у зв`язку із недотриманням процедури притягнення до адміністративної відповідальності, а також через невикористання суб`єктом владних повноважень права на подання відзиву, чи його подання із порушенням норм процесуального права, неподанням, або невчасним чи неналежним поданням доказів на спростування позовних вимог, суди, у порядку ст. 77 КАС України, задовольняють такі позови. У випадку задоволення позову про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, суб`єкт владних повноважень має понести витрати зі сплати судового збору, як за розгляд справи у суді першої інстанції, так і за подання апеляційної скарги. Державним бюджетом України витрати Департаменту патрульної поліції на сплату судового збору у вказаній категорії справи не передбачені, оскільки увесь тривалий, багаторічний час дії норм ст.ст. 287-288 КпАП України, сплата будь-як найменованого платежу за подання позову вказаної категорії до суду, не була обов`язковою.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваженнями, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи. В пункті 21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15.05.2008 року зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення. Пунктом 39 рішення ЄСПЛ у справі «Лучанінова проти України» від 09.06.2011 року ЄСПЛ зауважив, що з огляду на загальний характер законодавчого положення, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення, провадження у таких справах є кримінальними для цілей застосування Конвенції (див. рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» (Ozturk v. Germany) від 21 лютого 1984 року; «Лауко проти Словаччини» (Lauko v. Slovakia) від 2 вересня 1998 року, ухвала щодо прийнятності у справі «Рибка проти України» (Rybka v. Ukraine) від 17 листопада 2009 року).

Верховним Судом не надавалась правова оцінка вказаним положенням підпункту 4 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір», ст.ст. 287-288 КАС України, не здійснювався правовий аналіз мети та необхідності справляння судового збору з учасників провадження у справі про адміністративне правопорушення при перегляді постанови суб`єкта владних повноважень у розрізі тлумачення ЄСПЛ частини таких проваджень (коли покарання має ознаки суворого), як можливого кримінального переслідування (рішення Гурепка проти України № 2; рішення Михайлова проти Російської Федерації).

Верховним Судом не надавалась і правова оцінка положенням ст. 1 КпАП України, якими фактично визначено каральну та стимулюючу мету проваджень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності; не взято до уваги те, що в тих же кримінальних провадженнях, які мають аналогічну і каральну, і стимулюючу мету, судовий збір за подання будь-яких заяв будь-якою стороною провадження не справляється.

Законом України № 2147-VIII від 03.10.2017 року виключено із ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» положення, згідно із яким суд мав право відступити від правової позиції, викладеної Верховним Судом, тільки з одночасним наведенням відповідних мотивів. В цей же час, відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. В цей же час, згідно із вимогами ч. 5 ст. 242 КАС України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд лише враховує, а не обов`язково застосовує, висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Через те, що подібне тлумачення норм Закону України «Про судовий збір», ст. 288 КпАП України, Верховним Судом не сприяє правовій визначеності, суперечить прикінцевим положенням того ж закону, де законодавцем вжито заходів із приведення чинного законодавства у відповідність новому законодавчому акту, шляхом внесення змін, якими слова «державне мито» замінені на «судовий збір», та таке тлумачення здійснено без врахування прямих положень КАС України, якими також визначаються окремі випадки, коли судовий збір не справляється, а також тому, що застосування подібної позиції може привести до дефіциту бюджету суб`єкта владних повноважень, або до неможливості реалізувати ним право на апеляційне оскарження судового рішення, обтяжує безпосереднє право особи, що піддана адміністративному впливу, на захист від «обвинувачення» з боку посадових осіб державних органів додатковим обов`язком зі сплати судового збору, що для певної категорії населення може бути перешкодою у реалізації цього права, суд вважає єдино можливим застосувати до спірних правовідносин пряму норму ст. 288 КпАП України, що встановлює, як вважає суд, а також про що свідчить багаточисельна тривала судова практика усіх інстанцій, пільгу зі сплати судового збору за подання вказаних позовів. Внаслідок того, що судовий збір у цій категорії справ на думку суду не справляється, позивачем не сплачувався, він не підлягає розподілу між сторонами.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 6-11, 77, 121-123, 143, 243-246, 250-251, 293, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора роти № 4 батальйону № 2 Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Рутковського Олександра Валерійовича, про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК № 2185430 від 02 березня 2020 року про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 121 КпАП України.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 121 КпАП України - закрити.

Рішення може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду згідно з вимогами ч. 4 ст. 286 КАС України протягом десяти днів зо дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а особами, які не брали участь у судовому засіданні - протягом десяти днів зо дня отримання ними його копії.

Рішення набирає законної сили протягом десяти днів зо дня його проголошення, або десяти днів зо дня отримання його копії учасниками процесу, які не брали участь у судовому засіданні, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Згідно із вимогами п. 3 Прикінцевих положень КАС України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії такого карантину.

Суддя І.Ю. Литвиненко