Справа № 932/1561/20
Суддя: Литвиненко І. Ю.
Дата ухвалення: 2020-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я Справа № 932/1561/20

Ім`ям України Провадження № 2а/200/578/20

03 липня 2020 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська, у складі судді Литвиненка І.Ю., розглянувши у судовому засіданні у приміщенні суду у м. Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора роти № 1 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Нора Олександра Юрійовича, про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому прохає скасувати постанову інспектора роти № 1 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Нора О.Ю. серії ЕАК № 1757175 від 17 листопада 2019 року, про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КпАП України.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 17 листопада 2019 року відповідач - інспектор роти № 1 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Нор О.Ю., притягнув його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КпАП України, що виразилось у проїзді ним перехрестя пр. Слобожанського та вул. Б. Хмельницького у м. Дніпрі, на забороняючий рух сигнал світлофору, під час керування о 08 годині 35 хвилині 17 листопада 2019 року автомобілем марки «Інфініті», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Вказав, що не згоден з таким рішення інспектора поліції та вважає постанову незаконною та протиправною, оскільки транспортним засобом він не керував, перехрестя пр. Слобожанського та вул. Б. Хмельницького у м. Дніпрі на забороняючий рух сигнал світлофору, як водій автомобіля, не перетинав, а про існування оскарженої постанови довідався випадково. Так, того дня, 17 листопада 2019 року, близько 09 години, він перебував у салоні автомобіля марки «Інфініті», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який стояв нерухомо на парковці по пр. Слобожанському, 56 у м. Дніпрі, як пасажир автомобіля. Він не є власником цього транспортного засобу та не документований водійським посвідченням. Він сидів на задньому пасажирському сидінні автомобіля, коли до нього підійшов інспектор патрульної поліції Нор О.Ю., який повідомив, що на його думку мав місце підозрілий рух цього автомобіля та запропонував йому надати документи, що посвідчують його особу та пройти огляд на стан сп`яніння. Позивач зауважив, що автомобіль не його, він ним не керував, з початку його руху і до повної зупинки перебував у ньому, як пасажир. Не дивлячись на його пояснення та те, що він фактично перебував на задньому пасажирському сидінні автомобіля, інспектор склав протокол про порушення ним вимог ч. 1 ст. 130 КпАП України. Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року по справі № 202/8022/19 провадження у справі про адміністративне правопорушення, про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КпАП України закрито за недоведеністю події і складу правопорушення. Судом встановлено, що у інспектора докази керування ним 17 листопада 2019 року транспортним засобом марки «Інфініті», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , відсутні. 04 лютого 2020 року він звернувся до відділу адміністративної практики Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області з метою вручення копії постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року по справі № 202/8022/19 цьому відділу для виконання. У відділі йому повідомили, що 17 листопада 2019 року він був підданий відповідачем адміністративному стягненню у вигляді штрафу у сумі 425 гривень на підставі оскарженої постанови. Раніше він цієї постанови не отримував, оскільки вона складена інспектором у його відсутність, а також тому, що поштою йому її копію не надіслано. Тому строк на оскарження постанови відповідача він пропустив не зі своєї волі, а з поважної причини - несвоєчасне отримання рішення суб`єкта владних повноважень, внаслідок чого прохає поновити строк на звернення до суду із цим позовом.

07 лютого 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 14 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання про залучення Департаменту патрульної поліції Національної поліції України третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача.

15 червня 2020 року відповідачем отримано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі.

Відповідач у строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі від 07 лютого 2020 року, правом на подання відзиву не скористався.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи по суті, суд виходить із того, що п. 2 Прикінцевих положень КАС України продовжено, на час дії карантину, що запроваджений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк на подання заяв по суті справи, в тому числі відзиву на позов.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 у період часу з 12.03.2020 по 31.07.2020 (в редакції останніх змін) на всій території України встановлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 №343 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України", внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови, дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією. Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25.05.2020 перевезення пасажирів метрополітенами.

Положеннями ст. 129 Конституції України, ст. 2 КАС України встановлено, що одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Крім цього, відповідно до вимог ст.ст. 268, 269 КАС України, у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, учасник справи взагалі вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій. У справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).

Відповідач, як працівник поліції, не був підданий максимальним обмеженням, що встановленні на час дії карантину. Наведене свідчить про те, що відповідач не мав перешкод у реалізації своїх процесуальних прав, як учасника справи, а після послаблення карантину, усунуто перешкоди у реалізації їх спроцесуальних прав й іншим учасникам справи.

Відтак, оскільки об`єктивні причини, що зумовлювали б неможливість подання відповідачем відзиву внаслідок запровадження карантину відсутні, оскільки на працівників поліції обмеження щодо професійної діяльності не поширювались, а тривалість карантину є не прогнозованою, через постійне його продовження внаслідок неможливості подолання епідемії гострої респіраторної хвороби COVID-19, що, в свою чергу, суперечить конвекційним та національним правам осіб на розгляд справи упродовж розумного строку, суд вважає можливим вирішити справу по суті, спираючись на належне повідомлення відповідача про надходження відповідного позову та на наявність у останнього достатньої кількості часу для підготовки ним відзиву.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до вимог ст. 251 КпАП України, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі чи засобами фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст. 258 КпАП України, протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення. Відповідно положень ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Частиною 3 ст. 286 КАС України встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, місцевий загальний суд, як адміністративний, має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Як встановлено судом, постановою від 17 листопада 2019 року серії ЕАК № 1757175 у справі про адміністративне правопорушення, інспектором роти № 1 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Нором Олександром Юрійовичем накладено на позивача адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень за скоєння правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КпАП України, що виразилось у проїзді позивачем, як водієм автомобіля марки «Інфініті», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 17 листопада 2019 року о 08 годині 35 хвилині, перехрестя пр. Слобожанського та вул. Б. Хмельницького у м. Дніпрі на червоний сигнал світлофору, який забороняє рух, тобто у порушенні п. 8.7.3е ПДР України. Як вбачається із цієї постанови, її складено інспектором о 09 годині 53 хвилині 17 листопада 2019 року у відсутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; її копія у день складення позивачу не вручена. Крім цього, із роздруківки цієї постанови вбачається те, що її копія виготовлена 04 лютого 2020 року. Докази отримання позивачем копії оскарженого рішення відповідача раніше визначеної дати у матеріалах справи відсутні, відтак, встановлений ст. 286 КАС України строк на подання цієї позовної заяви ОСОБА_1 не пропущено. Також встановлено і те, що 17 листопада 2019 року у щодо ОСОБА_1 інспектором патрульної поліції складено протокол серії ОБ № 158916 про вчинення тим адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, що виразилось у керуванні ним близько 08 години 35 хвилини 17 листопада 2019 року на пр. Слобожанському у м. Дніпрі транспортним засобом марки «Інфініті», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння. Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КпАП України, закрито за відсутністю в діях останнього складу вказаного правопорушення. Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, суд встановив, що докази керування ОСОБА_1 вказаним автомобілем відсутні, а наданий відеозапис з місця події вказує на те, що автомобілем керувала інша особа.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно вимог до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, із змінами і доповненнями. Відповідно до вимог ст. 9 КпАП України, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Згідно із вимогами ст. 222 КпАП України, органи Національної поліції розглядають, зокрема, справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Відповідно до вимог п. 8.7.3.е ПДР України, червоний сигнал світлофору, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух. Згідно з пунктом 8.10 ПДР України, у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоплінія), дорожнім знаком 5.62 «Місце зупинки», якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 122 КпАП України, порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів. Згідно із вимогами ст. 280 КпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до вимог до ст. 293 КпАП України, орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: 1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення; 2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; 3) скасовує постанову і закриває справу; 4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Згідно зі ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію», поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису, засобів фото і кінозйомки, відеозапису. Статтею 40 цього Закону встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману з автоматичної фото і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 283 КпАП України, постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

У силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 року у справі № 338/1/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише в тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

Для підтвердження порушення позивачем Правил дорожнього руху України відповідач, відповідно до вимог ст. 251 КпАП України, мав би надати, зокрема, відеозапис події, фотокартки. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не є належним доказом вчинення особою такого правопорушення.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить із того, що будь-які докази вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КпАП України, суду не надано. Так, подія правопорушення, згідно із вимогами ст.ст. 31, 40 Закону України «Про Національну поліцію», могла бути зафіксована інспекторами патрульної поліції як на нагрудну камеру, так і на камеру, що встановлена у службовому автомобілі. У такому випадку, постанова поліцейського про притягнення позивача до адміністративної відповідальності мала містити відомості про пристрій, який використовувався для фіксації правопорушення. Оскаржене рішення відповідача не містить інформації про те, що подія правопорушення була зафіксована на технічний запис. До суду не надано відповідного відеозапису, який підтверджував би факт керування ОСОБА_1 , в обумовлені у постанові час та місці, транспортним засобом та факт проїзду ним перехрестя, як водієм, на сигнал світлофору, що забороняє рух.

Підсумовуючи викладене, керуючись нормами ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки наданими суду доказами сама подія правопорушення не доводиться.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить із наступного. КпАП України, як законодавчий акт, що містить систематизовані норми матеріального та процесуального права щодо підстав та порядку притягнення до адміністративної відповідальності, був прийнятий ще за радянських часів. Частиною четвертою ст. 288 КпАП України передбачено, що особа, яка оскаржила постанову у справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита.

З 11 листопада 2011 року набрав чинності Закон України «Про судовий збір», яким пільги із справляння судового збору за подання до суду позову про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, не передбачено. Слід зазначити, що приймаючи цей закон, законодавець не врахував та не вніс до його норм, як підстави звільнення від сплати судового збору за звернення до суду із позовом, і інші норми, що містяться у чинному законодавстві, зокрема, і у Законі України «Про захист прав споживачів», хоча, згідно із підпунктом 4 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір», яким у ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державне мито» замінив на «судовий збір», фактично визнав, що ці поняття є тотожними.

Верховний Суд у своїй постанові від 18 березня 2020 року по справі № 543/775/17 фактично визначився, що єдиною підставою для звільнення за законом осіб від сплати судового збору, є наявність прямої вказівки про це у спеціальному законодавчому акті - Законі України «Про судовий збір». Внаслідок того, що цей Закон не містить пільги для осіб, які оскаржили постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, зі сплати судового збору, Верховний Суд дійшов висновку, що вказані особи такої пільги не мають. В цей же час, оскільки норми Закону України «Про судовий збір» не мають окремого розміру ставки судового збору за подання позовної заяви про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, Верховний Суд, спираючись на положення ст.ст. 40-1, 283 КпАП України, ч. 5 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», визначив, фактично самостійно, оскільки відповідний Закон такої норми не має, що чинне законодавство України містить ставку судового збору, яка підлягає сплаті при поданні позовної заяви про оскарження постанови про адміністративне правопорушення та у подальшому при оскарженні позивачем та відповідачем судового рішення. Така ставка, за подання позовної заяви про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, на висновком Верховного Суду, становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Здійснюючи цей висновок, Верховний Суд відступив від своєї попередньої правової позиції, що викладена ним у постанові від 13 грудня 2016 року, згідно із якою в адміністративних справах про оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності, у розумінні положень ст.ст. 287, 288 КпАП України, ст.ст. 2-4 Закону України «Про судовий збір», позивач звільняється від сплати судового збору.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно із вимогами ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

При розгляді цієї адміністративної справи суд вважає неможливим застосування правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі № 543/775/17 щодо справляння судового збору за подання позовної заяви про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, виходячи із наступного.

Як вказав ЄСПЛ у рішенні по справі «Ольссон проти Швеції», норма національного закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки. Згідно з усталеною практикою Європейського суду поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах «Олександр Волков проти України», «C.G. та інші проти Болгарії» та ін). Окрім того, Європейський суд зазначає, що відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить, в тому числі, і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони (рішення у справах «Вєренцов проти України», «Кантоні проти Франції»).

Фактичне встановлення Верховним Судом у постанові від 18 березня 2020 року по справі № 543/775/17 розміру ставки судового збору, що справляється за подання позовної заяви про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, при відсутності відповідної норми у ст. 4 Закону України «Про судовий збір», а також при наявності у ст. 288 КпАП України, як у законодавчому акті, що містить одночасно і норми процесуального характеру, і матеріального права, пільги зі справляння державного мита, яке законодавцем, відповідно до підпункту 4 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір», прирівняне до судового збору, не відповідає правовій визначеності. Так, коло осіб, які в обов`язковому порядку закликані до вивчення та застосування правових висновків Верховного Суду, окреслено у ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», і до цього кола входять судові установи та суб`єкти владних повноважень. Інші учасники правовідносин у Державі, тобто більша частина суспільства, не зобов`язані досліджувати та застосовувати правові висновки Верховного Суду, однак мають дотримуватись законів України, не знання яких не звільняє від юридичної відповідальності.

Більш того, посилання Верховного Суду України на те, що виключні підстави звільнення від сплати судового збору встановлені у Законі України «Про судовий збір», спростовуються нормами ст.ст. 288, 289 КАС України, якими встановлено пільги за подання позовних заяв та апеляційних скарг у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України та у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства.

Також слід зазначити, що справи про скасування постанов про притягнення до адміністративної відповідальності, становлять більшу частині тих спорів, що розглядаються місцевими загальними судами, як адміністративними. Зазвичай, у зв`язку із недотриманням процедури притягнення до адміністративної відповідальності, а також через невикористання суб`єктом владних повноважень права на подання відзиву, чи його подання із порушенням норм процесуального права, неподанням, або невчасним чи неналежним поданням доказів на спростування позовних вимог, суди, у порядку ст. 77 КАС України, задовольняють такі позови. У випадку задоволення позову про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, суб`єкт владних повноважень має понести витрати зі сплати судового збору, як за розгляд справи у суді першої інстанції, так і за подання апеляційної скарги. Державним бюджетом України витрати Департаменту патрульної поліції на сплату судового збору у вказаній категорії справи не передбачені, оскільки увесь тривалий, багаторічний час дії норм ст.ст. 287-288 КпАП України, сплата будь-як найменованого платежу за подання позову вказаної категорії до суду, не була обов`язковою.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваженнями, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи. В пункті 21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15.05.2008 року зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення. Пунктом 39 рішення ЄСПЛ у справі «Лучанінова проти України» від 09.06.2011 року ЄСПЛ зауважив, що з огляду на загальний характер законодавчого положення, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення, провадження у таких справах є кримінальними для цілей застосування Конвенції (див. рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» (Ozturk v. Germany) від 21 лютого 1984 року; «Лауко проти Словаччини» (Lauko v. Slovakia) від 2 вересня 1998 року, ухвала щодо прийнятності у справі «Рибка проти України» (Rybka v. Ukraine) від 17 листопада 2009 року).

Верховним Судом не надавалась правова оцінка вказаним положенням підпункту 4 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір», ст.ст. 287-288 КАС України, не здійснювався правовий аналіз мети та необхідності справляння судового збору з учасників провадження у справі про адміністративне правопорушення при перегляді постанови суб`єкта владних повноважень у розрізі тлумачення ЄСПЛ частини таких проваджень (коли покарання має ознаки суворого), як можливого кримінального переслідування (рішення Гурепка проти України № 2; рішення Михайлова проти Російської Федерації).

Верховним Судом не надавалась і правова оцінка положенням ст. 1 КпАП України, якими фактично визначено каральну та стимулюючу мету проваджень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності; не взято до уваги те, що в тих же кримінальних провадженнях, які мають аналогічну і каральну, і стимулюючу мету, судовий збір за подання будь-яких заяв будь-якою стороною провадження не справляється.

Законом України № 2147-VIII від 03.10.2017 року виключено із ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» положення, згідно із яким суд мав право відступити від правової позиції, викладеної Верховним Судом, тільки з одночасним наведенням відповідних мотивів. В цей же час, відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. В цей же час, згідно із вимогами ч. 5 ст. 242 КАС України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд лише враховує, а не обов`язково застосовує, висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Через те, що подібне тлумачення норм Закону України «Про судовий збір», ст. 288 КпАП України, Верховним Судом не сприяє правовій визначеності, суперечить прикінцевим положенням того ж закону, де законодавцем вжито заходів із приведення чинного законодавства у відповідність новому законодавчому акту, шляхом внесення змін, якими слова «державне мито» замінені на «судовий збір», та таке тлумачення здійснено без врахування прямих положень КАС України, якими також визначаються окремі випадки, коли судовий збір не справляється, а також тому, що застосування подібної позиції може привести до дефіциту бюджету суб`єкта владних повноважень, або до неможливості реалізувати ним право на апеляційне оскарження судового рішення, обтяжує безпосереднє право особи, що піддана адміністративному впливу, на захист від «обвинувачення» з боку посадових осіб державних органів додатковим обов`язком зі сплати судового збору, що для певної категорії населення може бути перешкодою у реалізації цього права, суд вважає єдино можливим застосувати до спірних правовідносин пряму норму ст. 288 КпАП України, що встановлює, як вважає суд, а також про що свідчить багаточисельна тривала судова практика усіх інстанцій, пільгу зі сплати судового збору за подання вказаних позовів. Внаслідок того, що судовий збір у цій категорії справ на думку суду не справляється, позивачем не сплачувався, він не підлягає розподілу між сторонами.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 6-11, 77, 121-123, 143, 243-246, 250-251, 293, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора роти № 1 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Нора Олександра Юрійовича, про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК № 1757175 від 17 листопада 2019 року про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КпАП України.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КпАП України - закрити.

Рішення може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду згідно з вимогами ч. 4 ст. 286 КАС України протягом десяти днів зо дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а особами, які не брали участь у судовому засіданні - протягом десяти днів зо дня отримання ними його копії.

Рішення набирає законної сили протягом десяти днів зо дня його проголошення, або десяти днів зо дня отримання його копії учасниками процесу, які не брали участь у судовому засіданні, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Згідно із вимогами п. 3 Прикінцевих положень КАС України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії такого карантину.

Суддя І.Ю. Литвиненко