Справа № 520/12042/18
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

13.08.2020 р. справа №520/12042/18 Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин, запитувач)
до Приватного акціонерного товариства "Куряжський домобудівельний комплекс" (далі за текстом - ПрАТ, Товариство)
про1) визнання протиправною бездіяльності; 2) зобов`язання надати відповідь на запит ОСОБА_1 від 29.11.2018 р., -

встановив:

Матеріали справи одержані судом 15.04.2020р. на виконання постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. Рішення про прийняття позову до розгляду було прийнято 16.04.2020 р.

У позові заявник ( ОСОБА_1 , громадянин, запитувач) у порядку адміністративного судочинства сформулював вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс"; 2) зобов`язання надати відповідь на запит ОСОБА_1 від 29.11.2018р. (далі за текстом - Запит).

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що 29.11.2018 р. засобами електронного зв`язку надіслав ПрАТ запит про доступ до публічної інформації (далі за текстом - Запит). У якості публічної інформації заявник кваліфікує Положення "Про комерційну та конфіденційну інформацію" (далі за текстом - Положення про інформацію), затверджене наказом генерального директора АТ "КДСК" №47 від 17.03.2016 р. Офіційною електронною адресою ПрАТ заявник вважає - . Позов подано заявником у зв`язку з відсутністю відповіді на означене звернення.

У відзиві на позов відповідач, Приватне акціонерне товариство "Куряжський домобудівельний комплекс" (далі за текстом - ПрАТ, Товариство) висловив незгоду із заявленими вимогами.

Аргументуючи заперечення зазначив, що за жодною із ознак не належить до кола розпорядників публічної інформації, бажана до одержання заявником інформація не є публічною, а запиту на доступ до публічної інформації не отримувалось, адже електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_1 призначена виключно для зносин одного із структурних підрозділів ПрАТ із потенційними клієнтами - покупцями житла.

Відзив на позов надійшов до суду 18.05.2020р.

Ухвалою про відкриття провадження від 16.04.2020р. було запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив протягом трьох календарних днів від одержання відповідних процесуальних документів разом з доказами про таку дату.

19.06.2020 р. до суду надійшла заява ОСОБА_1 про продовження строку подання відповіді на відзив у зв`язку із запровадженим карантином.

Вказану заяву було вирішено ухвалою від 24.06.2020р., п. 2 якої у задоволенні заяви було відмовлено, оскільки зазначений строк вже був продовжений діючим на той час процесуальним законом, а саме: п. 3 розділу VI КАС України.

Проте, 17.07.2020 р. набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 731-IX, який зокрема, встановив, що відповідні процесуальні строки суд поновлює за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

При цьому, п. 2 Прикінцевих положень згаданого Закону встановлено, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Відповідь на відзив надійшла до суду 10.08.2020 р.

У тексті відповіді за відзив заявник зазначає, що: 1) адреса електронної пошти - належить ПрАТ; 2) відсутні докази неотримання ПрАТ запита гр. ОСОБА_1 від 29.11.2018р.; 3) у зв"язку з наявністю у запиті від 29.11.2018р. контактної інформації про особу запитувача ПрАТ було зобов`язано протягом 5 надати письмову відповідь; 4) у разі відсутності підстав для надання відповіді у порядку Закону України "Про доступ до публічної інформації" ПрАТ було зобов`язано протягом 5 робочих днів надати відповідь про розгляд заяви від 29.11.2018р. у порядку Закону України "Про звернення громадян".

Відповідач заперечень у порядку ст.164 КАС України до суду не подав.

За таких обставин, суд не вбачає перешкод у вирішенні спору по суті, адже учасниками справи у прийнятні поза розумним сумнівом строки були реалізовані права на подачу відповідних процесуальних документів.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

За твердженням позивача, 29.11.2018р. гр. ОСОБА_1 було надіслано запит про доступ до публічної інформації на офіційну електронну адресу ПрАТ "Куряжський домобудівельний комплекс" - .

В тексті запиту було викладено прохання надати копію Положення "Про комерційну та конфіденційну інформацію".

Посилань на належність ПрАТ за будь-якими критеріями до кола державних органів, органів місцевого самоврядування чи створення ПрАТ переліченими суб`єктами права, виконання соціально ПрАТ значимих функцій чи зайняття ПрАТ домінуючого (монопольного) становища на певному сегменті ринку текст запиту на містить.

На підтвердження вказаних обставин до матеріалів справи подано роздруківку листа з розділу "Надіслані" електронної поштової скриньки з адресою ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідь на вказане звернення заявником досі не отримана.

Не погодившись із відповідністю закону вчиненого ПрАТ діяння, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Приписами ст.19 Конституції України проголошено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Частиною 2 ст. 34 Конституції України проголошено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Окрім того, ст.40 Конституції України проголошено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Правовідносини з приводу розгляду та вирішення звернень громадян, а також обігу наданої у відповідь на такі звернення інформації унормовані, насамперед, приписами Закону України «Про інформацію», Закону України «Про розгляд звернень громадян», Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Так, згідно зі статтею 5 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992р. №2657-XII (далі за текстом - Закон №2657-XII) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Статтею 20 Закону № 2657-XII визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (далі за текстом - Закон № 2939-VI).

За визначенням ч.1 ст.1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно із п.1 ч.1 ст.3 Закону №2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 12 Закону № 2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Суб`єкти, котрі є розпорядниками публічної інформації перелічені законодавцем у ст.13 Закону №2939-VI.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Проте, матеріали справи не містять жодних належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів про належність відповідача, ПрАТ, до категорії розпорядників публічної інформації за цією ознакою.

Матеріали справи не містять також і доказів причетності переічених осіб до створення ПрАТ.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів.

Проте, матеріали справи не містять жодних належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів про належність відповідача, ПрАТ, до категорії розпорядників публічної інформації і за цією ознакою.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків.

Проте, матеріали справи не містять жодних належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів про належність відповідача, ПрАТ, до категорії розпорядників публічної інформації за цією ознакою.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Проте, матеріали справи не містять жодних належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів про належність відповідача, ПрАТ, до категорії розпорядників публічної інформації за цією ознакою.

Також відповідно до п.1 ч.2 ст.13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти господарювання, які володіють інформацією про стан довкілля.

Проте, матеріали справи не містять жодних належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів про належність відповідача, ПрАТ, до категорії розпорядників публічної інформації за цією ознакою.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти господарювання, які володіють інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту.

Проте, матеріали справи не містять жодних належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів про належність відповідача, ПрАТ, до категорії розпорядників публічної інформації за цією ознакою.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти господарювання, які володіють інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян.

Проте, матеріали справи не містять жодних належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів про належність відповідача, ПрАТ, до категорії розпорядників публічної інформації за цією ознакою.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти господарювання, які володіють іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Ані у тексті запиту від 29.11.2018р., ані у тексті позову заявник не навів жодних доводів про те, яка саме інформація відносно відповідача, ПрАТ, явно, очевидно та реально досягає рівня суспільного інтересу (є суспільно необхідною інформацією).

Під час виконання вимог ст. 9 КАС України в частині з`ясування об`єктивної істини у спорі безвідносно до доводів учасників справи суд не виявив існування жодних ознак, котрі хоча б за якимось параметром дозволяли дійти до висновку про те, що зміст створеного відповідачем, ПрАТ, Положення про інформацію здатен викликати суспільний інтерес.

Відтак, слід визнати, що матеріали справи не містять жодних належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів про належність відповідача, ПрАТ, до категорії розпорядників публічної інформації саме за цією ознакою.

Таким чином, судом не знайдено правових підстав для кваліфікації відповідача, ПрАТ, в аспекті складеного заявником запиту від 29.11.2018р. у якості розпорядника публічної інформації.

Між тим, обов`язок мати та оприлюднювати адресу офіційного веб-сайту та адресу офіційної електронної пошти п.11 ч.1 ст.15 Закону №2939-VI покладений законодавцем саме на розпорядника публічної інформації.

У ході розгляду справи відповідач, ПрАТ, заперечував проти того, що електронна адреса - є адресою офіційного веб-сайту ПрАТ або адресою офіційної електронної пошти ПрАТ, а навпаки, наголошував на тому, що призначенням цього ресурсу є виключно взаємодія окремого структурного підрозділу підприємства з продажу товарів із потенційними клієнтами - покупцями житла.

Отже, заявник не заперечував причетності ПрАТ до електронної адреси - ІНФОРМАЦІЯ_1 , але наполягав, що за допомогою цього ресурсу здійснюється комунікація виключно з потенційними контрагентами - покупцями житла.

Заявником цього твердження відповідача у ході розгляду справи не спростовано.

Відповідно до ст.16 Закону №2939-VI розпорядник інформації відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію, надання консультацій під час оформлення запиту, а також за оприлюднення інформації, передбаченої цим Законом (ч.1 ст.16); запит, що пройшов реєстрацію в установленому розпорядником інформації порядку, обробляється відповідальними особами з питань доступу до публічної інформації (ч.2 ст.16).

Заперечуючи проти позову, відповідач, ПрАТ, стверджував, що відсутні докази отримання ним Запиту.

Суд відмічає, що у розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу ч.2 цієї ж статті кодексу предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а у силу ч.2 цієї статті кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як то передбачено ч.1 ст.75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частиною 1 ст.76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За загальним правилом ч.1 ст.77 КАС України обов`язок доказування покладений на учасників справи (тобто на кожну сторону).

Підстав для застосування спеціального правила ч.2 ст.77 КАС України судом у даному конкретному випадку не виявлено, адже за жодною із ознак ПрАТ не може бути кваліфіковано ані у якості суб`єкта владних повноважень у розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України, ані у якості розпорядника публічної інформації у розумінні ст.13 Закону №2939-VI.

До того ж суд вважає, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб"єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

З долучених до справи доказів слідує, що, окрім, власного твердження заявника про направлення запиту від 29.11.2018р. до відповідача, ПрАТ, ця обставина жодним належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом не підтверджена.

Відтак, не маючи явного та очевидного поза розумним сумнівом статусу розпорядника публічної інформації, відповідач, ПрАТ, не може бути визнаний обтяженим обов`язком створювати структурний підрозділ з питань доступу до публічної інформації або визначати відповідальну особу з питань доступу до публічної інформації, обов`язком реєструвати адресу офіційного веб-сайту ПрАТ або адресу офіційної електронної пошти, обов`язком здійснювати облік отриманих звернень у порядку Закону №2939-VI та надавати відповіді на отримані звернення у порядку саме цього закону.

За правилами ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Правових підстав для вирішення справи із застосуванням інших норм процесуального закону в частині визначення тягаря доказування суд у спірних правовідносинах не знаходить.

У п.6 ч.1 ст.14 Закону №2939-VI визначено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

За змістом ч.1 ст.5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації та надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Пунктом 5 ч.1 ст.24 Закону №2939-VI передбачено, що відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у ході розгляду справи заявником не доведено, що відповідач, ПрАТ, є розпорядником публічної інформації за будь-яким із критеріїв, перелічених у ст.13 Закону №2939-VI.

Також заявником не доведено ані того, що відповідач, ПрАТ, отримував Запит, ані того, що створене ПрАТ "Положення про комерційну таємницю та конфіденційну інформацію" містить будь-які відомості з правової категорії «публічна інформація» за визначенням ч.1 ст.1 Закону №2939-VI.

Додатково суд зазначає, що у ході розгляду справи від відповідача не витребовувалось Положення про комерційну таємницю та конфіденційну інформацію (затверджене наказом генерального директора АТ "КДБК" від 17.07.2016р. №47).

Таке процесуальне рішення суду було обумовлено тим, що надходження до матеріалів справи Положення про комерційну таємницю та конфіденційну інформацію (затверджене наказом генерального директора АТ "КДБК" від 17.07.2016 р. №47) фактично задовольняло б інтерес заявника до набуття можливості фізичного ознайомлення із текстом даного письмового документу.

Однак, відповідачем за власною волею було подано до суду копію Положення про комерційну таємницю та конфіденційну інформацію (затверджене наказом генерального директора АТ "КДБК" від 17.07.2016р. №47).

Оглянувши вказаний документ, суд констатує відсутність у цьому положенні відомостей, котрі об`єктивно здатні викликати суспільний інтерес.

Відтак, суд вважає, що Положення про комерційну таємницю та конфіденційну інформацію (затверджене наказом генерального директора АТ "КДБК" від 17.07.2016р. №47) було створено приватною особою для задоволення потреб в організації власної господарської діяльності, будь-якої дотичності до функцій публічної адміністрації або суспільного інтересу не має.

За таких обставин, відсутні правові підстави для поширення на відносини з приводу обігу згаданого положення як речі матеріального світу приписів Закону №2939-VI.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Оскільки заявник домагався розгляду даного спору по суті у порядку адміністративного судочинства, то судом здійснено відправлення правосуддя за правилами КАС України, хоча за матеріалами справи відповідач не є ані суб`єктом владних повноважень, ані розпорядником публічної інформації, а сама інформація (з приводу обігу котрої виник спір) не містить навіть щонайменших ознак публічної.

Наявність існування публічного інтересу до створеного відповідачем, ПрАТ, Положення про інформацію матеріалами справи не підтверджено.

До того ж таких відомостей не викладено і у тексті Запиту заявника.

Докази того, що у розумінні п.11 ч.1 ст.15 Закону №2939-VI є адресою офіційного веб-сайту ПрАТ або є адресою офіційної електронної пошти ПрАТ, в матеріалах справи відсутні.

Достатніх доказів отримання Запиту працівником відповідача - ПрАТ, а також існування у такого працівника обов`язку передати цей Запит керівництву суб`єкта господарювання для вирішення у по суті у порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», а не у порядку Закону України «Про звернення громадян» заявником до суду не подано.

З огляду на викладене, заявлені у позові вимоги підлягають відхиленню як недоведені.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.