Справа № 280/1154/20
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2020-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

12 серпня 2020 року м. Дніпросправа № 280/1154/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),
суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року (суддя Лазаренко М.С., м. Запоріжжя) у справі № 280/1154/20

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільненні з 23.01.2019 по день фактичної виплати, викладену у листі № 6563 від 20.12.2019;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні з 23.01.2019 по день фактичної виплати шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з 12-місячного грошового забезпечення перед звільненням.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 21.04.2020 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення суду мотивоване відсутністю підстав для застосування у цьому випадку норм ст. 117 КЗпП України, оскільки спірні правовідносини стосуються питання проходження військової служби, які врегульовано спеціальним законом та на які норми КЗпП України не поширюються. Також, з огляду на практику розгляду аналогічних спорів Європейським судом з прав людини (справа «Меньшакова проти України»), а також Верховним Судом, суд першої інстанції дійшов висновку, що питання виплати компенсації за затримку виплати ОСОБА_1 заробітної плати вже було вирішено у судовому порядку з винесенням відповідних судових рішень. Відтак, на цей час є питання виконання вказаних судових рішень, яке підпадає під регулювання норм не матеріального, а процесуального права.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказав на невірне трактування судом першої інстанції висновку Європейського суду з прав людини, який не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки він не стосується питання стягнення середнього заробітку з дати звільнення до моменту набрання законної сили судовим рішенням про призначення невиплаченої суми заробітної плати. Також, скаржник зазначив, що питання наявності у відповідача вини у несвоєчасній виплаті належних йому сум вже встановлено рішеннями судів у справах № 280/1629/19, № 280/3034/19. Вказав на дотримання ним строку звернення до суду. Що стосується поширення на спірні відносини норм КЗпП України, скаржник зазначив, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу нормами спеціального закону не врегульовано, внаслідок чого спірні взаємовідносини підлягають врегулюванню нормами саме КЗпП. З огляду на це, скаржник просив рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, вказавши на правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права. Зазначив, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми КЗпП України, оскільки скаржник у минулому є військовослужбовцем, який підпадає під дію спеціального закону, яким виплата середнього заробітку за час затримки при звільненні не передбачена. Також, вказав, що з прийняттям судових рішень про присудження скаржнику виплати заборгованості із заробітної плати, ст. 116, 117 КЗпП України застосуванню не підлягають, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь скаржника, що регулюється матеріальними нормами трудового права.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами по справі не спростовано, що ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , та проходив військову службу у Збройних Силах України, зокрема у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.01.2019 №18 ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у запас за п. 2 пп. «к» ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключений зі списків особового складу військової частини і всіх видів забезпечення (а.с. 9).

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18.06.2019 по справі № 280/1629/19, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 26.09.2019, адміністративним позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено у повному обсязі:

- визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 01 листопада 2018 року;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 провести розрахунок та виплатити ОСОБА_1 невиплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року до 01 листопада 2018 року.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01.08.2019 по справі № 280/3034/19, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.11.2019, позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено у повному обсязі:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 25 листопада 2015 року по 23 січня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23 січня 2019 року.

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 25 листопада 2015 року по 23 січня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23 січня 2019 року.

10.12.2019 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 23.01.2019 по фактичний день виплати (листопад 2019 року).

Листом від 20.12.2019 за № 6563 відповідачем повідомлено ОСОБА_1 про протиправність викладених ним у заяві від 10.12.2019 вимог (а.с. 21).

Правомірність такої відмови відповідача є предметом спору у межах цієї адміністративної справи.

При вирішенні спору колегія суддів виходить з наступного.

Щодо застосування до спірних правовідносин норм ст. 117 КЗпП України в частині стягнення з роботодавця належних працівникові після звільнення виплат за весь період їх невиплати після прийняття судового рішення щодо суми такої заборгованості, колегія суддів виходить з правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 по справі № 810/451/17, який дійшов висновку, що немає жодних підстав вважати, що у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

У постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15 міститься висновок про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказана позиція Великої Палати Верховного Суду не була застосована судом першої інстанції, до спірних правовідносин, що призвело до неправильного вирішення спору.

Що стосується питання застосування до спірних правовідносин норм Кодексу Законів про працю України, колегія зазначає наступне.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірні правовідносини стосуються питання проходження військової служби, яке підпадає під регулювання положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», які, у свою чергу, не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Разом із цим, враховуючи, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах Верховним Судом у постановах від 30.01.2019 по справі № 805/4523/16-а, від 31.10.2019 по справі № 825/598/17 зроблено висновок про можливість застосування норм ст. ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Отже, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин загальних норм трудового законодавства України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, оскільки прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач зазначав у позові, що відповідачем здійснено розрахунок з ним з урахуванням судових рішень у справах № 280/1629/19 та 280/3034/19 у листопаді 2019 року (а.с. 3). Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції встановлено, що остаточний розрахунок було здійснено 24.12.2019 року шляхом перерахування на картковий рахунок позивача 26 465, 57 грн компенсації за невикористану відпустку за рішенням суду від 01.08.2019 року у справі № 280/3034/19. Отже, підлягає виплаті відшкодування за затримку розрахунку за період з 24.01.2019 року по 24.12.2019 року.

Доводи скаржника стосовно розрахунку середнього заробітку шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з 12-місячного грошового забезпечення перед звільненням також не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки скаржником не обґрунтовано, чому розрахунок слід робити саме виходячи з 12 місяців, а не з 2 місяців, як це передбачено баз. 1, 3 п. 2 Порядку № 100: обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до ч. 5 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Згідно ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, колегія суддів вважає за можливе вийти за межі позовних вимог, оскільки застосування такого способу захисту порушеного права, як зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку ускладнює виконання рішення суду.

Згідно ст. 116 Кодексу Законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, відповідності до ч. 2 ст. 117 КЗпП України суд має право визначити суму відшкодування за наявності спору про розмір належних звільненому працівнику сум.

Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що відшкодування за час затримки при звільненні з 24.01.2019 по 24.12.2019 року, виходячи з довідки про нараховані суми грошового забезпечення (а.с. 87) складає 155 913,06 грн із такого розрахунку: за листопад, грудень 2018 року грошове забезпечення складає (14 200,00 грн + 14271,08) : 42 робочих дня= 677,88 грн (середньоденне грошове забезпечення)*230 днів прострочення.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне застосувати ч. 2 ст. 117 КЗпП України та зменшити розмір такого відшкодування з огляду на наступне.

З матеріалів справи убачається, що з позивачем було проведено розрахунок при звільненні 23.01.2019 року. Однак, не погодившись з сумою виплати, позивач згодом звернувся спочатку із заявами до відповідача, а потім до суду з двома позовами: про зобов`язання нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 01 листопада 2018 року та про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 25 листопада 2015 року по 23 січня 2019 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно матеріалів справи (а.с. 14) позивач із заявою про виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 листопада 2018 року звернувся до відповідача у березні 2019 року, рішення суду набрало законної сили 26.09.2019 року.

Із заявою до відповідача про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій останній звернувся 27.05.2019 року, рішення суду набрало законної сили 14.11.2019 року.

Таким чином, на час звільнення позивач не повідомив відповідача про наявність спору щодо розміру належних йому виплат, розрахунок з ним було проведено без урахування цих обставин.

З урахуванням правових позицій Верховного Суду, висловлених у постанові в справі № 816/1640/17 від 20.05.2020 року, колегія суддів приймає до уваги викладені обставини, а також виходячи з принципу співмірності майнових втрат позивача від несвоєчасного розрахунку при звільненні та суми відшкодування, обрахованої судом, вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, та визначити його розмір виходячи з суми, яка не була виплачена позивачу під час звільнення, а саме 26 465,57 грн + 1 114,80 грн = 27580 грн, яку слід стягнути на користь позивача.

У позовній заяві скаржником було заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 3 500 грн.

При вирішенні вказаного питання колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Вказані витрати, відповідно до ст. 134 КАС України, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 5 ст. 134 КАС України, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, ч. 7 ст. 134 КАС України передбачено, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Факт понесення позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 3 500 грн. підтверджено наданими позивачем у копіях: договором про надання правової допомоги № 110/ш від 22.11.2019, до даним до нього актом прийому-передачі виконаних робіт від 10.02.2020, а також квитанцією № 1 від 10.02.2020 (а.с. 23-25).

Доводів щодо не співмірності вказаних витрат зі складністю справи, ціною позову, а також обсягу часу та наданих адвокатом послуг відповідачем під час усього розгляду справи не наведено.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення вимог скаржника про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 3 500 грн.

З огляду на це, керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року у справі №280/1154/20 скасувати.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні 23.01.2019, викладену у листі № 6563 від 20.12.2019.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Військової частини НОМЕР_1 відшкодування за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 24.01.2019 по 24.12.2019 в сумі 27580 грн.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 3 500 (три тисячі п`ятсот) гривень.

В решті позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст постанови складений 12.08.2020 р.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко