Справа № 949/341/20
Суддя: Отупор К.М.
Дата ухвалення: 2020-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №949/341/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2020 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Отупор К.М.,

за участю секретаря судового засідання Катюха К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області, начальника сектору реагування патрульної поліції №2 Дубровицького ВП Сарненського ВП Головного управління Національної поліції в Рівненській області Кузла Євгена Михайловича про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів - Головного управління Національної поліції в Рівненській області та начальника сектору реагування патрульної поліції №2 Дубровицького ВП Сарненського ВП Головного управління Національної поліції в Рівненській області Кузла Євгена Михайловича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04 березня 2020 року начальником СРПП №2 Дубровицького ВП Сарненського ВП Головного управління Національної поліції в Рівненській області Кузло Є.М. відносно нього було винесено постанову серії БАА №747365, якою його визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених частиною 6 статті 121, частиною 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 425 гривень.

Із вказаною постановою позивач не згідний, оскільки 04 березня 2020 року, його зупинив начальник СРПП №2 Дубровицького ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_2 та повідомив, що він порушив вимоги пункту 2.1 (а), пункту 2.1 (б), пункту 2.9 (в) Правил дорожнього руху України, а саме: не був освітлений номерний знак автомобіля, не пред`явив посвідчення водія на право керування транспортним засобом та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Із вказаними порушеннями він був не згідний, пояснивши, що під час руху транспортного засобу номерний знак освітлювався та читався, а посвідчення водія на право керування транспортним засобом та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу у нього були при собі. Також вказав, що на його прохання та всупереч вимогам законодавства, працівник поліції не назвав свого прізвища, посади, спеціального звання, не пред`явив службове посвідчення та не надав можливості з ним ознайомитися. Крім того, на його прохання працівник поліції не ознайомили з доказами вчинення адміністративного правопорушення. Будь-якої підготовки до розгляду справи не було, не було вирішено клопотання, не були досліджені докази, не були заслухані особи, які беруть участь у розгляді справи та свідки, та взагалі не було з`ясовано, чи було вчинено адміністративне правопорушення, а також інші обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи. Зазначене лише підтверджує халатне ставлення відповідача до розгляду справи. Своїми діями відповідач грубо порушив вимоги статей 278, 279 та 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також його право на захист, яке закріплено статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, статтями 59, 63 Конституції України. Викладені в постанові факти не відповідають дійсності, а поліцейський при винесенні постанови про накладення адміністративного стягнення не керувався жодними допустимими доказами, які б підтверджували б його вину у скоєнні правопорушення.

До початку розгляду справи від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить позов задоволити.

Відповідач на розгляд справи до суду не з`явився, про причини неявки не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Окрім того, у встановлений ухвалою суду від 18 березня 2020 року строк відповідач відзиву чи інших доказів, що підтверджують заперечення проти позову не подав.

Відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до правил частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Враховуючи наведене, та згідно положень частини 1 статті 286, частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою забезпечення своєчасного розгляду справи, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін.

Дослідивши всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності, суд приходить таких висновків.

Судом встановлено, що 04 березня 2020 року відносно позивача ОСОБА_1 було складено постанову у справі про адміністративне правопорушення за частиною 6 статті 121, частиною 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відповідно до якої, 04 березня 2020 року о 00:45 год., він, керував автомобілем в м. Дубровиця по вул. Макарівська, з неосвітленим номерним знаком та не пред`явив посвідчення водія на право керування транспортним засобом та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чим порушим вимоги пункту 2.1 (а), пункту 2.1 (б), пункту 2.9 (в) Правил дорожнього руху України (а.с.8).

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Порядок розгляду справ про адміністративне правопорушення регламентований главою 22 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно з частинами 1, 2 статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, які полягають, зокрема, у порушенні правил дорожнього руху, відповідальність за які передбачена частиною 6 статті 121, частиною 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до статті 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення, завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне та об`єктивне встановлення обставин справи, вирішення її у точній відповідності до закону.

Відповідно до статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчинення, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, особа, яка уповноважена розглядати справу про адміністративне правопорушення зобов`язана, по-перше, встановити склад правопорушення, яким відповідно до статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення є протиправна дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, по-друге, дослідити докази та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

У адміністративному позові позивач вказує, що з порушенням при винесенні постанови був не згідний, оскільки під час руху транспортного засобу номерний знак автомобіля був освітлений та при ньому були посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Також вказав, що на його прохання та всупереч вимогам законодавства, працівник поліції не назвав свого прізвища, посади, спеціального звання, не пред`явив службове посвідчення та не надав можливості з ним ознайомитися.

Положеннями частини 2 статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

У відповідності до частини 4 статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених частинами 1 та 2 цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Разом з цим, згідно частини 5 статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Отже, за змістом частини 5 статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення з урахуванням того, що позивач заперечував факт вчинення правопорушень, то інспектор патрульної поліції був зобов`язаний скласти протоколи про адміністративне правопорушення щодо позивача.

Разом з тим, він мав право це зробити для збереження доказів вчинення правопорушення, оскільки протоколи про адміністративне правопорушення, відповідно до статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, могли бути доказом вчинення правопорушення із зазначенням тих матеріалів, що до нього додаються (рапорт, пояснення, цифровий носій відеозапису, тощо).

Отже, поліцейським при виявленні правопорушень, фіксації правопорушень, формуванні доказової бази (матеріалів справи), розгляду справи про адміністративне правопорушення, не дотримано вимог статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки після виявлення факту вчинення правопорушення працівник поліції зобов`язаний зібрати належні та допустимі докази такого правопорушення.

Статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначені права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Так, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У наведених положеннях Кодексу визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.

Водночас з позовної заяви вбачається, що працівники поліції на прохання позивача не ознайомили з доказами вчинення адміністративного правопорушення. Будь-якої підготовки до розгляду справи не було, не було вирішено клопотання, не були досліджені докази.

Окрім того, доказів надання позивачу можливості в повному обсязі скористатись правами, передбаченими статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення та доказів роз`яснення прав при розгляді справи про адміністративне правопорушення, відповідачем суду не надано.

Згідно частин 1, 4 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву не надав. Суд приходить до висновку, що оскільки відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів правомірність винесення оскаржуваної постанови в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , а тому висновки поліцейського про порушення позивачем ПДР не підтверджені фактичними даними, відтак суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та скасувати постанову про адміністративне правопорушення серії БАА №747365 від 04 березня 2020 року.

Крім того, слід зазначити, що у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини 1 статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Конституційний суд України в своєму рішенні від 26 травня 2015 року №5-рп/2015 зазначив, що провадження у справі про адміністративне правопорушення передбачає низку визначених у законі послідовних дій відповідного органу (посадової особи). За загальним правилом фіксація адміністративного правопорушення починається зі складення уповноваженою посадовою особою протоколу про його вчинення.

Суд зазначав у наведеному Рішенні, що Кодекс України про адміністративні правопорушення визначає систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності. Вказані положення є законодавчими гарантіями об`єктивного і справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення, реалізація яких можлива лише у разі, якщо між стадією складення протоколу про адміністративне правопорушення і стадією розгляду відповідної справи по суті існуватиме часовий інтервал, достатній для підготовки до захисту кожному, хто притягається до адміністративної відповідальності (пункт 2.2 Рішення).

Також Суд у наведеному Рішенні аналізує можливість притягнення особи до відповідальності у так званому скороченому провадженні. При цьому Суд вказує, що скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення.

Тобто, позиція Суду полягає у тому, що навіть у випадку, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається, стадія фіксації адміністративного правопорушення та формування матеріалів справи є обов`язковою і має передувати такому розгляду справи.

Стаття 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.

Приписами статті 129 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, задекларовано, що основними засадами судочинства, серед іншого, є змагальність та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Враховуючи вищевказані вимоги та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів: пункт 45 Рішення ЄСПЛ у справі "Бочаров проти України" від 17 червня 2011 року; пункт 75 Рішення ЄСПЛ у справі "Огороднік проти України" від 05 травня 2015 року; пункт 52 Рішення ЄСПЛ у справі "Єрохін проти України" від 15 лютого 2013 року).

Наведене свідчить, що під час винесення постанови були порушені норми чинного законодавства, які гарантують особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, право на об`єктивний та справедливий розгляд справи.

Разом із тим, особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Тому, враховуючи, обґрунтованість заявлених вимог щодо наявності підстав для скасування рішення суб`єкта владних повноважень, суд з метою повного відновлення прав позивача, вважає необхідним справу про адміністративне правопорушення щодо нього - закрити.

На підставі викладеного та керуючись статтями 222, 258, 265-2, 283, 287, 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення, статтями 9, 246, 250, 268, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Скасувати постанову, складену начальником сектору реагування патрульної поліції №2 Дубровицького ВП Сарненського ВП Головного управління Національної поліції в Рівненській області Кузлом Євгеном Михайловичем серії БАА №747365 від 04 березня 2020 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі про порушення вимог частини 6 статті 121, частини 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Справу про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 6 статті 121, частиною 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення - закрити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 03 жовтня 2017 року), до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до частини 1 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Суддя Дубровицького

районного суду К.М. Отупор