Справа № 200/2483/20-а
Суддя: Чекменьов Г.А.
Дата ухвалення: 2020-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2020 р. Справа№200/2483/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Чекменьова Г.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Перерви Д.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача-2 Богуцької В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків), про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків), про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати.

В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що звільнення відбулось з порушенням законодавства про працю та про державну службу. Позивач наголошує, що відбулась реорганізація органу, в якому вона працювала, шляхом передачі до Східного міжрегіонального управління юстиції, в тому числі, функцій Головного територіального управління юстиції в Донецькій області. Жоден з працівників структурних підрозділів відповідача-1 у регіоні не був про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією органу.

Позивача попередили про наступне вивільнення, але не запропонували подальшої роботи у новоствореному органі. Відповідачами не з`ясовувалось наявність у позивача переважного права на залишення на роботі і переважного права на подальше проходження державної служби, чим порушено статтю 42 Кодексу законів про працю України.

З наведених підстав позивач просила поновити її на посаді начальника управління персоналу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, стягнути солідарно з Головного територіального управління юстиції в Донецькій області та Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27.12.2019 року.

Ухвалою від 10 березня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Заявою від 27.05.2020 року позивач уточнила позовні вимоги (а.с.14-15 т.2), просила:

- визнати протиправним наказ Головного територіального управління юстиції в Донецькій області від 24.12.2019 року №3880/1 «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновити її на посаді начальника управління персоналу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області;

- стягнути з Головного територіального управління юстиції в Донецькій області на її користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з коригуванням її розміру на коефіцієнт підвищення посадового окладу.

Відповідач-1 - Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області подав відзив на позовну заяву (а.с.163-168 т.1), в якому просив в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування позиції зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 передбачено ліквідувати територіальні органи Міністерства юстиції, серед яких і Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області. Цією ж постановою передбачено створення міжрегіональних управлінь. Повноваження Головного управління перейшли до Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків). Отже відповідач наголошує, що відбулась не реорганізація територіальних органів юстиції, а їх ліквідація з переходом функцій та повноважень від одного суб`єкта владних повноважень до іншого.

Відповідач-1 вказав, що 25 жовтня 2019 року позивач попереджена про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією. В порядку визначеному законом Головним управлінням дотримано порядок проведення повного розрахунку з працівником при звільненні та видано трудову книжку.

Оскільки в Головному управлінні відбувається ліквідація, а не зміни в організації виробництва, тому позивачу не пропонувалася інша робота та не встановлювалось її переважне права на це. Крім того Головне управління не наділено повноваженнями пропонувати роботу в іншому органі.

Відповідач-2 - Східне міжрегіональне управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків) у відзиві на позовну заяву (а.с.85-95 т.1) просив відмовити в його задоволені. Відповідач-2 зазначив про пропуск позивачем строку зверненя до адміністративного суду з цим позовом. Також, відповідач-2 зазначив, що відбулася ліквідація територіальних органів Міністерства юстиції. Оскільки Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) є новоствореним органом, то вакансії в ньому повинні заповнюватись тільки за заявою працівника.

Обов`язок надання працівнику пропозицій іншої роботи при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва, законодавцем покладено саме на власника або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації з яким працівник перебуває у трудових відносинах. Виплата сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу законодавцем також покладається на те підприємство (установу, організацію), з якого особу було звільнено, і лише у випадку незаконного звільнення та прийняття рішення про поновлення такої особи на роботі.

Відтак відповідач вважає, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог законодавства, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області подало клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Представник відповідача-2 Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків) висловила заперечення проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просила в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача-2, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1 (п. 1 Постанови); утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2 (п. 2 Постанови).

До Переліку територіальних органів Мін`юсту, що ліквідуються, який є додатком № 1 до цієї Постанови, включено Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області.

До Переліку міжрегіональних територіальних органів Мін`юсту, що утворюються, який є додатком № 2 до цієї Постанови, включено Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Пунктом 3 вказаної Постанови установлено, що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) - Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Головного територіального управління юстиції у Луганській області, Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Пунктом 3 вказаної Постанови також визначено, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 наказом Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року №3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 1), зокрема Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області, і утворені як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 2), зокрема Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків)

Вказаним наказом також затверджено список голів ліквідаційних комісій з ліквідації головних територіальних управлінь юстиції (п. 4 Наказу).

Головам ліквідаційних комісій головних територіальних управлінь юстиції наказано, зокрема: забезпечити письмове персональне попередження працівників не пізніше ніж за два місяці до їх звільнення, про що повідомити Департамент персоналу Міністерства юстиції України до 01 листопада 2019 року; надати первинним профспілковим організаціям інформацію про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією територіальних органів Міністерства юстиції (п.п. 7 та 8 п. 5 Наказу).

Наказом голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 21 жовтня 2019 року №776/4 затверджено персональний склад ліквідаційної комісії Управління.

21 жовтня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений запис про перебування Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в стані припинення.

Наказом голови ліквідаційної комісії Головного управління від 25 жовтня 2019 року №429/2 затверджено «План заходів з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Донецькій області». Пунктом 2 Плану заходів передбачено здійснення письмового персонального попередження працівників про наступне звільнення, а п. 5 Плану заходів - проведення в установленому законом порядку процедури звільнення працівників.

29 жовтня 2019 року проведено державну реєстрацію Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків) як юридичної особи, про що внесений запис до Реєстру від 29 жовтня 2019 року № 1 082677.

Отже, з дня утворення Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків) до нього перейшли повноваження та функції, зокрема Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, який втратив такі повноваження та функції згідно з п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870.

25 жовтня 2019 року позивач під розпис попереджений про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією (попередження від 23 жовтня 2019 року №08.1-21/1465) (а.с.33 т.1).

Наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 24 грудня 2019 року №3880/1 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з займаної посади з 26 грудня 2019 року згідно з п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України та відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» - у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, з припиненням державної служби.

Також судом встановлено і не заперечується сторонами, що позивачу не пропонувалася інша робота, в тому числі у новоствореному Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків), до якого перейшли функції Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Інша робота за відповідною професією чи спеціальністю позивачу не пропонувалася.

Водночас, матеріали справи свідчать про те, що значна кількість працівників була призначена до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в порядку переведення з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (а.с.50-66 т.2).

Жодних критеріїв або порядку щодо визначення кандидатур службовців для переведення до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в порядку переведення з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, відповідачами до суду не надано.

Висновком щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців ОСОБА_1 встановлена оцінка «відмінна».

Станом на день розгляду справи Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області перебуває в стані припинення, з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не виключено ().

Судом також встановлено, що Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області, виконуючі свої повноваження, керувалося Положенням про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, що затверджено наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року № 1707/5 (зареєстроване в Міністерстві юстиції України 23 червня 2011 року за № 759/19497).

Згідно з наказом Міністерства юстиції від 23 жовтня 2019 року № 3228/5 у тексті Положення слова «Головне територіальне управління юстиції» в усіх відмінках і числах замінено словами «міжрегіональне управління» у відповідних відмінках і числах.

Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) діє на підставі Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, що затверджено тим же наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року № 1707/5 (зареєстроване в Міністерстві юстиції України 23 червня 2011 року за № 759/19497).

З урахуванням встановлених у справі обставин, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов таких висновків.

Стосовно строків звернення позивача з цим адміністративним позовом суд зазначає, що за нормами статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

При розгляді справи судом встановлено, що за захистом свого права позивач зверталася з позовом до Донецького окружного адміністративного суду 24 січня 2020 року, тобто з дотриманням встановленого статтею 122 КАС України місячного строку після звільнення. Ухвалою суду від 26 лютого 2020 року у справі № 200/1055/20-а позовна заява ОСОБА_1 була повернута через не усунення її недоліків із зазначенням того, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду (а.с.121 т.1). З позовом, що розглядається у цій справі № 200/2483/20-а позивач звернулася 04 березня 2020 року. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач протягом місячного строку після звільнення, а згодом - після повернення позовної заяви, вживала своєчасних заходів для захисту свого права. За таких обставин підстави для залишення позову без розгляду відсутні.

Стосовно суті позовних вимог суд вказує, що відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частин 2 та 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з частиною 3 статті 5 Закону № 889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 1 та пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

- ліквідація державного органу.

Згідно з частиною 4 та 5 статті 87 вказаного Закону у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Частиною 5 ст. 22 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.

Оскільки порядок звільнення державних службовців у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією державного органу не врегульований, до спірних відносин підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, яка регулює питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України, яка визначає порядок вивільнення працівників, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Згідно з частиною 1 статті 104 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Пунктом 5 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074, передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Відповідно до пункту 6 Порядку права та обов`язки органів виконавчої влади у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади переходять до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Частиною 2 статті 104 ЦК України визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

За приписами частини 1 статті 89, частини 4 статті 91 ЦК України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення.

Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася в постановах Верховного Суду, зокрема від 12 грудня 2018 року в справі №826/25887/15, від 17 липня 2019 року в справі №820/2932/16.

Верховний Суд в постанові від 17 липня 2019 року в справі №820/2932/16 зазначив, що якщо ліквідовано орган з одночасним створенням іншого органу, який буде виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, то зобов`язанням роботодавця (держави) є вжиття заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу.

У постанові від 04 липня 2019 року в справі №2а-108/12/2670 Верховний Суд зазначив, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

В розпорядчому акті органу державної влади в постанові Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Разом з тим функції вказаного органу, що ліквідується, покладено на інший орган - Східне міжрегіональне управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків), який визначено його правонаступником.

З 29 жовтня 2019 року - дня утворення Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків) до нього перейшли повноваження та функції, зокрема Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, який втратив такі повноваження та функції згідно з пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870.

Вказані обставини згідно з частиною 1 статті 104 ЦК України та наведених правових позицій Верховного Суду свідчать про ознаки реорганізації юридичної особи.

За таких обставин роботодавець зобов`язаний був дотриматися процедури звільнення у зв`язку з реорганізацією, зокрема:

- довести до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників;

- персонально попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці до звільнення;

- запропонувати працівникові іншу роботу за відповідною професією чи спеціальністю рівнозначну або нижчу посаду.

Верховний Суд в постанові від 09 жовтня 2019 року №208/3390/16-а звернув увагу на те, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Отже, роботодавець позивача зобов`язаний був запропонувати позивачу іншу роботу, чого зроблено не було. Крім того, ним не надано доказів відсутності вакантних посад на час звільнення позивача, не надано доказів вжиття заходів з встановлення наявності у позивача права на переважне залишення на роботі.

Стаття 42 КЗпП України визначає, що роботодавцем має бути враховано переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Крім того, надаючи в межах заявленого позову оцінку фактам призначення до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в порядку переведення з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області певної кількості службовців, суд зауважує, що статтею 4 Закону № 889-VIII закріплені принципи державної служби. До вказаних принципів, зокрема, відносяться:

забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження;

стабільності - призначення державних службовців безстроково, крім випадків, визначених законом, незалежність персонального складу державної служби від змін політичного керівництва держави та державних органів.

Відповідачами не доведено належними та допустимими доказами дотримання вказаних принципів стосовно позивача в процесі формування кадрового складу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Вказані обставини свідчать про те, що звільнення позивача проведено з порушенням вимог законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Верховний Суд в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 815/436/17 з подібними правовідносинами виклав правову позицію, що при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглось його попереднє місце роботи.

При ліквідації підприємства (установи, організації) правила пункту 1 статті 40 КЗпП України можуть застосовуватися і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

З огляду на наведене, оскільки права позивача порушені, то вони підлягають відновленню шляхом скасування оскарженого наказу та поновлення позивача на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

За приписами частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Такий заробіток підлягає стягненню з установи, в якій працювала позивач, тобто з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Аналогічна правова позиція в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу висловлена Верховним Судом в постанові від 12 грудня 2018 року у справі №826/25887/15.

Водночас, розглядаючи позовні вимоги в частині коригування середнього заробітку за час вимушеного прогулу на коефіцієнт підвищення посадового окладу, суд зазначає, що вказана вимога та розрахунок заявлені позивачем, виходячи з посадового окладу за аналогічною посадою, встановленому у Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків), що викладено у відповідному клопотання позивача (а.с.69-71 т.2). Вказане клопотання містить довільно визначений позивачем коефіцієнт співвідношення посадових окладів у відповідача-1 та відповідача-2.

Суд вважає вказані вимоги необґрунтованими, оскільки позивач не перебувала у відносинах публічної служби з відповідачем-2. Тому, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08 лютого 1995 року №100, для розрахунку середнього заробітку не може бути застосований розмір оплати праці, встановлений в установі, з якою позивач у відносинах публічної служби не перебувала. Отже, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Приписами частини 1 статті 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до вимог статті 139 КАС України судові витрати відшкодуванню не підлягають, оскільки вони не були понесені позивачем, яка звільнена від їх сплати.

Керуючись статтями 2, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (84301, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Я. Мудрого 39/3, ), Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків) (61002, м. Харків, вул. Я. Мудрого, 16, ), про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції в Донецькій області № 3880/1 від 24.12.2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління персоналу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (84301, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Я. Мудрого 39/3, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з відрахуванням належних до сплати податків і зборів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Вступна та резолютивна частина рішення виготовлена та проголошена 11 серпня 2020 року. Рішення складено у повному обсязі 13 серпня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г.А. Чекменьов