Справа № 826/16295/18
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2020-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2020 року м. Київ № 826/16295/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши у порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН відсутній, ІНФОРМАЦІЯ_1 ),

до Державної міграційної служби України (Вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01601, )

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, у якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10.08.2018 року № 245 -18 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Республіки Таджикістан ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач був змушений залишити територію країни свого походження - Російської Федерації та шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в нього обгрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я. Позивач вважає, що залишаючись в Російській Федерації він міг зазнати переслідувань з боку влади країни за свої релігійні переконання та критику режиму ОСОБА_3 , а тепер побоюється повернутись через своє волонтерство під час російсько-української війни, зокрема у Міжнародному миротворчому батальйоні імені Іси Мунаєва. Також позивач вказує, що його вже було піддано дискримінації та переслідуванню за його релігійні переконання та належність до соціальної групи (опозиціонери ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ) у 2013 році. Наведені обставини, на думку позивача позбавляють його можливості ефективно користуватися захистом своєї країни.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказами наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими, що не підлягають задоволенню.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2018 року адміністративний позов Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 повернуто позивачу на підставі п. 3 ч. 4 ст. 169 КАС України.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2018 року апеляційну скаргу представника позивача на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2018 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії повернуто апелянту.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25.02.2019 року касаційну скаргу Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2018 року у справі № 826/16295/18 скасовано. Справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2019 року апеляційну скаргу представника Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 - адвоката Мельничука Василя Івановича - задоволено. Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2018 року про повернення позовної заяви у справі № 826/16295/18 - скасувано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2019 року адміністративний позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Позивачем усунуто недоліки позовної заяви, а відтак позовна заява за формою та змістом відповідає вимогам статей 160 та 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

18.07.2019 року була винесена ухвала про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі № 826/16295/18 та повідомлено сторін, що вона буде розглядатись за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у відповідності до вимог ст.ст. 257, 262 КАС України.

Відповідачем до суду була подана заява про розгляд справи за правилами загального позовного провадження обгрунтована тим, що справа є складною, а судова практика по даній категорії адміністративних справ є неоднозначною, що вимагає особистої присутності учасників справи під час її розгляду.

Суд вважає, що в заяві не наведені достатні підстави, що унеможливлюють розгляд справи в порядку спрощеного провадження, тому її розгляд буде продовжено в порядку визначеному в ухвалі від 18.07.2019 року за правилами спрощеного позовного провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.05.2016 року позивач, перебуваючи в СІЗО м. Запоріжжя, звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 4.

26.10.2016 року Державною міграційною службою України складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами якого Державна міграційна служба України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.10.2016 року №546-16.

Непогоджуючись та вважаючи вказане рішення необґрунтованим, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.01.2017 року було відмовлено позивачу в задоволенні вимоги про скасування рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.10.2016 року №546-16.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2018 року вказану постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.01.2017 року скасовано частково, рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.10.2016 року №546-16 скасовано та зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача від 17.05.2016 року про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10.08.2019 року Державна міграційна служба України повторно розглянула заяву позивача від 17.05.2016 року про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняла рішення № 245-18 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Непогоджуючись з вказаним рішенням Державної міграційної служби України позивач звернувся з позовом до суду.

В своїй заяві позивач стверджує, що боїться повертатися до країни своєї громадянської належності, а саме в Російську Федерацію, через те, що він мусульманин - суніт, інгуш за національністю, а в Російській Федерації, зокрема в Чеченській Республіці, відбуваються постійні вбивства, застосування нелюдських тортур по відношенню до мусульман-сунітів, а за ознакою належності до соціальної групи - іноземці-волонтери АТО, вважає що йому загрожує смерть, фізична розправа з боку російської влади, через те, що він надавав волонтерську допомогу збройним підрозділам, що воюють проти Росії на сході України.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» заяву позивача було прийнято до розгляду та видано довідку про звернення за захистом в Україні № 003584.

06.06.2018 року головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було проведено співбесіду з позивачем.

Позивач є громадянином Російської Федерації. Країна постійного проживання - Російська Федерація, Чеченська Республіка, за національністю інгуш, мусульманин-суніт за віросповіданням, одружений, останнє місце проживання в Україні: АДРЕСА_1 , ІПН відсутній, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач військовозобов`язана особа але військову службу в державній армії за призовом не проходив, тому що служба в армії не була обов`язковою.

Дослідивши надані особами, які беруть участь у справі, докази, проаналізувавши наведені пояснення та заперечення, оцінивши їх в сукупності, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначені поняття:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлений порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Стаття 7 вказаного Закону визначає порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стаття 8 цього Закону встановлює порядок попереднього розгляду заяв.

Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачає стаття 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Зокрема, вказаною статтею встановлено, що працівником органу міграційної служби проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником; орган міграційної служби спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону; у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається й такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України; орган міграційної служби направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я; документи, отримані або підготовлені органом міграційної служби під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника; після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особова справа заявника разом з письмовим висновком органу міграційної служби, який розглядав заяву, надсилається до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до частини 3 статті 10 вказаного Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Частина ж 5 вказаної статті встановлює, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Чинні міжнародні договори, до яких приєдналася Україна, є частиною національного законодавства України згідно Конституції України.

Право на життя і заборона катувань також закріплені в наступних ратифікованих Україною міжнародних договорах:

1. Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 р., зокрема стаття 3: «Жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань».

2. Конвенція, стаття 2: «Право кожного на життя охороняється законом»; стаття 3: «Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню».

Норми Конвенції тлумачаться в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ; Суд).

Практика використання рішень ЄСПЛ врегульована Законом України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», статтею 17 якого визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідача про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" а також те, що заявник до прибуття в Україну з наміром бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебував в третій безпечній країні.

Суд не погоджується з висновками відповідача про відсутність доказів щодо обґрунтованості позовних вимог, оскільки, як зазначає відповідач у своєму висновку по справі № 2016ZP0004 від 10.08.2018 року, що з метою прийняття законного рішення за результатами повторного розгляду заяви позивача, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування у судовому порядку рішення ДМС від 27.10.2016 року № 546-16, він, як підставу повторної відмови позивачу в задоволенні його заяви, використав відповідь Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 31.07.2018 року № 5/2/1-14273, якому присвоєно гриф обмеження доступу «Для службового користування» і яким повідомлено про неможливість прийняття рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як така, що суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України.

Також не є підставою для прийняття спірного рішення лист Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 236.06.2018 року № 95/2-5341, оскільки в ньому відсутні конкретні факти, що унеможливлюють задоволення заяви про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і не дають можливості ДМС прийняти законне, обгрунтоване рішення.

Наведене дає суду підстави вважати, що відповідачем не були повністю використані можливості по збиранню та дослідженню доказ обставин, що є підставою для задоволення заяви позивача про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту оскільки ним не витребувані та не досліджені матеріали, що стали підставою для висновку Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України в своєму листі, а сам лист від 31.07.2018 року № 5/2/1-14273 не може бути використаний для прийняття рішення передбаченого Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Крім того, позивач на підтвердження обґрунтованості побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання та політичних переконань надав листи «Міжнародного миротворчого батальйону ім. Іси Мунаєва» №334-07/19 від 13.03.2016 року, №334-07/22 від 02.04.2016 року та довідку «Міжнародного миротворчого батальйону ім. Д. Дудаєва» в яких зазначено, що позивач є активним і послідовним прибічником незалежності чеченської держави, надавав волонтерську допомогу захисникам України від російської агресії, є опозиціонером та критиком режиму російського уряду.

Відповідач вказані письмові докази не прийняв до уваги як докази політичної діяльності позивача, зазначив, що вказані вони містять протиріччя щодо позиції позивача. Однак суд зазначає, що у протоколі співбесіди від 06.08.2018 року позивач дає відповіді та підтверджує свою позицію і вказані фактичні дані викладені у вказаних листах та довідці.

З особової справи сформованої відповідачем № 2016ZP 0004 відносно позивача вбачається, що відповідач під час проведення перевірки прийняв до уваги лист Генеральної прокуратури Російської Федерації від 19.02.2016р. № 81/3-522-15 в якому зазначено, що в правоохоронних органах знаходиться кримінальна справа відносно позивача за скоєння злочину передбаченого ч.2 ст.208 КК РФ, а саме участь на території іноземної держави у військовому формуванні.

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що саме такі протиріччя повинні бути усунуті відповідачем під час проведення співбесід з особою, яка звернулася із заявою про визнання її біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, оскільки саме до повноважень відповідача відноситься вирішення питання про наявність чи відсутність у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання та політичних переконань, саме до повноважень відповідача відноситься вирішення питання чи дійсно особа, яка звернулася за захистом, є особою, яка переслідується в державі свого походження через політичні переконання чи ця особа займається терористичною діяльністю.

Вищенаведене, на думку суду, свідчить про те, що висновок відповідача про відмову позивачу у наданні відповідних статусів є передчасним та необгрунтованим, оскільки, суд вважає, що відповідач не вчинив необхідних заходів щодо збирання та отримання відносно позивача більш достовірної інформації, ідентифікації позивача як особи, не проаналізував інформацію щодо ситуації в Росії з приводу переслідувань, та не прийняв до уваги вищезазначені позиції з приводу біженців міжнародного суспільства.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При цьому, саме обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є головним у переліку критеріїв щодо визначення біженця, проте ці побоювання повинні бути реальними.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми національного законодавства та міжнародного досвіту, приймаючі до уваги наявні в матеріалах справи документи, суд дійшов висновку, що відповідачем не в повній мірі дотримано наведені законодавчі приписи, адже було проведено дві співбесіди з позивачем, проте додаткових же відомостей з метою уточнення інформації щодо політичної, волонтерської діяльності позивача відповідачем не вимагалось. А висновок Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України викладений в листі від 31.07.2018 року № 5/2/1-14273 без дослідження конкретних фактів, не є підставою для прийняття рішення ДМС України.

Отже, відповідачем не доведено правомірність прийнятого ним рішення, суду не надано доказів на підтвердження обґрунтованості висновків щодо правомірності відмови у наданні позивачу статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Також, суд приймає до уваги правову позицію Верховного Суду висловлену 18.04.2018 р. при розгляді справи №815/1808/16.

Таким чином, враховуючи положення ст. 2 КАС України, зокрема завдання та основні засади адміністративного судочинства, колегія суддів вважає, що аргументи відповідача не заслуговують уваги, з метою ефективного захисту прав, свобод і інтересів позивача спірне рішення відповідача підлягає визнанню як протиправне та скасуванню, а заява позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повторному розгляду відповідно до вимог чинного законодавства та з урахуванням висновків суду.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Державну міграційну службу України визнати громадянина Республіки Таджикістан ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд вважає, що вказана особа жодного разу не згадується в матеріалах справи, не вказується на порушені її права, а відповідач в запереченні вказує, що вона жодного відношення до справи не має тому вона задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов Громадянина Російської федерації ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН відсутній, ІНФОРМАЦІЯ_1 ) - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10.08.2018 року № 245-18 про відмову у визнанні громадянина Російської федерації ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН відсутній, ІНФОРМАЦІЯ_1 ) біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача від 17.05.2016 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

4. У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Я.І. Добрянська