Справа № 280/3901/20
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 серпня 2020 року Справа № 280/3901/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Семененко М.О., за участю секретаря судового засідання: Стовбур А.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_2 ), в якій позивач просить суд:

1) визнати протиправною відмову відповідача щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01.09.2018 по 19.02.2020 (дату набрання законної сили рішенням суду у справі №280/5715/19 щодо виплати індексації грошового забезпечення);

2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.09.2018 по 19.02.2020 (дату набрання законної сили рішенням суду у справі №280/5715/19 щодо виплати індексації грошового забезпечення) шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з 12 місячного грошового забезпечення перед звільненням.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_2 , звільнений з військової служби у запас 01.09.2018. В період проходження служби нарахування грошового забезпечення проводилось не в повному обсязі, а саме з 01.06.2017 по 01.09.2018 не проводилась індексація грошового забезпечення. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20.01.2020 у справі №280/5715/19 зобов`язано ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період. Позивач звернувся до ВЧ НОМЕР_2 із заявою про нарахування та виплату середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 01.09.2018 по день фактичної виплати (лютий 2020 року), однак відповідач повідомив, що на військовослужбовців норми Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) не поширюються. Позивач не погоджується з таким рішенням відповідача, оскільки нормами спеціального законодавства, яке регулює порядок, умови, склад та розмір виплати грошового забезпечення військовослужбовців, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, а тому підлягають застосуванню норми КЗпП України. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 16.06.2020 відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Відповідач не погодився із заявленими позовними вимогами, 04.08.2020 подав відзив на позов (вх.№35393), у якому зазначає, що індексація грошового забезпечення не є складовою грошового забезпечення, оскільки не є постійною та сталою величиною, яка не змінюється, має несистематичний характер. Просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

На підставі наявних матеріалів суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 проходила військову службу у ВЧ НОМЕР_2 , наказом командира ВЧ НОМЕР_2 (по строковій частині) від 01.09.2018 року № 220 була звільнена з військової служби у запас.

Оскільки в період проходження служби відповідачем не проводилась індексація грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 20.01.2020 у справі №280/5715/19, яке набрало законної сили 19.02.2020, визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.06.2017 року по 01.09.2018 року. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.06.2017 по 01.09.2018.

26.02.2020 ВЧ НОМЕР_2 на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.01.2020 у справі №280/5715/19 нарахувала та виплатила позивачу належні суми.

17.04.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій, крім іншого, просив нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.09.2018 по фактичний день виплати на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.01.2020 у справі №280/5715/19.

ВЧ НОМЕР_2 надала відповідь від 30.04.2020 №1271, за змістом якої повідомлено, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. Зазначено, що заява не підлягає задоволенню.

Не погодившись з відмовою відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.09.2018 по 19.02.2020, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з того, що відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону №2232-XII).

Відповідно до частини 4 статті 2 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовці визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів (стаття 1-1 цього Закону).

За правилами статті 1-2 вказаного Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Статтею 9 Закону №2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Право позивача на індексацію грошового забезпечення за період з 01.06.2017 по 01.09.2018 встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили та відповідно до статті 129-1 Конституції України є обов`язковим до виконання.

Порядок проведення розрахунків при звільненні з військової служби регулюється Законом №2011-XII, яким не врегульовано порядок здійснення компенсаційних виплат за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовця зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, то це питання повинно вирішуватись із застосуванням норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

За змістом статті 117 КЗпП України нею регулюються два випадки: - невиплата з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір; - невиплата належних звільненому працівникові сум при наявності спору про їх розміри.

Оскільки виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є мірою відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок з працівником, то перелік випадків, за які така відповідальність застосовується, є вичерпним і не може бути розширений за рішенням суду.

Отже, статтею 117 КЗпП України не регулюються правовідносини, коли спірним є питання не розміру виплат, а самого права особи на отримання виплат при звільненні.

Суд вважає, що спір стосовно розміру належних працівникові для виплати сум і спір щодо права працівника на виплату йому певних сум не є тотожними, оскільки в першому випадку право працівника на певні виплати (надбавка, компенсація, допомога) не оспорюється, а спірним є лише їх розмір, в другому ж випадку оспорюється саме право особи отримувати ту чи іншу виплату безвідносно до її розміру, оскільки нарахування цієї виплати взагалі ще не здійснювалось.

При цьому, розмежування у статті 117 КЗпП України спорів про розмір виплати та про право на виплату є логічним з огляду на те, що за своєю правовою природою виплата середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є мірою відповідальності роботодавця за затримку виплати належних сум, а частина 2 статті 117 КЗпП України на підтвердження цього містить посилання щодо необхідності встановлення у спірних відносинах вини роботодавця.

Крім того, норми статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати належних працівникові сум.

За таких обставин суд вважає, що за наявності спірних правовідносин щодо права на отримання належних звільненому працівникові сум, вимоги позивача про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розумінні ч.1 ст.117 КЗпП України є безпідставним.

Аналогічним чином застосовані норми права в постановах Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №804/1782/16, від 27.06.2018 у справі №810/1543/17, від 10.04.2019 у справі №823/1919/16, які, в силу положень частини 5 статті 242 КАС України, має враховуватись судом під час прийняття рішення.

Оскільки право позивача на індексацію грошового забезпечення за період з 01.06.2017 по 01.09.2018 було оспорюваним, суд дійшов висновку, що у зв`язку з виплатою позивачу сум індексації грошового забезпечення на підставі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.01.2020 у справі №280/5715/19, у позивача не виникло права на отримання середнього заробітку за час затримки виплати таких сум.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, є не обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про відмову в задоволенні позову.

У зв`язку з відмовою в позові розподіл судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 9, 77, 143, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити дії відмовити.

У зв`язку з відмовою в позові розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:
Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач Військова частина НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 12 серпня 2020 року.

Суддя М.О. Семененко