Справа № 640/12334/19
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2020-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2020 року м. Київ № 640/12334/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Арсірія Р.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами

за позовом ОСОБА_1

до Центральної виборчої комісії;

Державної казначейської служби України

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

Суд прийняв до уваги таке:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Центральної виборчої комісії України, Державної казначейської служби України в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії Центральної виборчої комісії по перерахуванню 30 березня 2019 року 299 000 грн до Державного бюджету України, сплачених ОСОБА_1 .

- зобов`язати Державну казначейську службу України вчинити дії щодо повернення ОСОБА_1 помилково перерахованих коштів у розмірі 299 000 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що Центральна виборча комісія, перерахувавши кошти у розмірі 299 000 грн до державного бюджету, незаконно втрутилась в право на мирне володіння майном. До того, на думку позивача, вказані кошти повинні бути повернуті йому згідно наказу Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 липня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

22 серпня 2019 року (відповідно до відмітки служби діловодства суду) надійшов відзив відповідача-1 на позов, в якому зазначено, що у задоволенні звернень ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , зареєстрованих у Центральній виборчій комісії 25 березня 2019 року за № 21-30-8641, 21-30-8643, 21-30-8645, 21-30- 8646, постановою Комісії від 30 березня 2019 року № 740 відмовлено та кошти, що надійшли на спеціальний рахунок Центральної виборчої комісії як грошова застава для реєстрації ОСОБА_5 кандидатом на пост Президента України на чергових виборах Президента України 31 березня 2019 року в сумі 1 005 000 грн від ОСОБА_3 , 598 000 грн від ОСОБА_2 , 598 000 грн від ОСОБА_4 та 299 000 грн від ОСОБА_6 перерахувано до Державного бюджету України. Правові підстави для повернення внесених ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_7 на спеціальний рахунок Центральної виборчої комісії коштів у Комісії та відповідно повернення, зокрема, позивачу відсутні.

Відповідач-2 правом подачі відзиві на позовну заяву не скористався, хоча був повідомлений належним чином на позовну заяву.

06 вересня 2019 року (відповідно до відмітки служби діловодства суду) надійшло клопотання відповідача-1 про передачу адміністративної справи за підсудністю до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Стосовно поданого клопотання, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та, у визначених законом випадках, на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Згідно з частиною першою статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України, місцеві адміністративні суди вирішують адміністративні справи як суди першої інстанції, крім випадків, визначених частинами другою-четвертою цієї статті.

Частиною другою статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що апеляційному адміністративному суду в апеляційному окрузі, що включає місто Київ, як суду першої інстанції підсудні справи щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності Центральної виборчої комісії (окрім визначених частиною четвертою цієї статті), дій кандидатів на пост Президента України, їх довірених осіб.

Згідно із частиною третьою статті 273 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення, дії або бездіяльність Центральної виборчої комісії щодо встановлення нею результатів виборів чи всеукраїнського референдуму оскаржуються до Верховного Суду. Усі інші рішення, дії або бездіяльність Центральної виборчої комісії, члена цієї комісії, прийняті у межах виборчого процесу, оскаржуються до апеляційного адміністративного суду в апеляційному окрузі, що включає місто Київ.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України "Про вибори Президента України" виборчий процес - це здійснення суб`єктами, визначеними статтею 12 цього Закону, виборчих процедур, передбачених цим Законом.

Частинами третьою та четвертою статті 11 Закону України "Про вибори Президента України" початок виборчого процесу визначається строками, встановленими Конституцією України та цим Законом.

Виборчий процес включає такі етапи: 1) висування та реєстрація кандидатів на пост Президента України; 2) утворення окружних та дільничних виборчих комісій; 3) проведення передвиборної агітації; 4) утворення спеціальних виборчих дільниць, що існують на тимчасовій основі; 5) складання списків виборців, їх перевірка та уточнення; 6) голосування у день виборів Президента України; 7) підрахунок голосів виборців, встановлення підсумків голосування і результатів виборів Президента України та їх офіційне оголошення; 8) припинення повноважень окружних та дільничних виборчих комісій.

Тобто, пов`язаність правовідносин з виборчим процесом полягає в тому, щоб ці правовідносини виникли в межах виборчого процесу й стосувалися підготовки та проведення виборів.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України "Про вибори Президента України" виборчий процес чергових виборів Президента України розпочинається за дев`яносто днів до дня голосування. Центральна виборча комісія оголошує про початок виборчого процесу шляхом прийняття рішення не пізніш як за дев`яносто один день до дня голосування.

Частиною сьомою статті 11 Закону України "Про вибори Президента України" передбачено, що виборчий процес завершується через п`ятнадцять днів після дня офіційного оголошення Центральною виборчою комісією результатів виборів Президента України або офіційною публікацією подання Центральної виборчої комісії до Верховної Ради України щодо призначення повторних виборів Президента України.

Спори, які виникли поза межами виборчого процесу або не стосуються виборчого процесу (проведення та підготовки виборів), не належать до виборчих спорів у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а тому визначення судової юрисдикції таких спорів та їх розгляд здійснюється в загальному порядку.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судом встановлено, що Постановою Верховної Ради України від 26 листопада 2018 року №2631-VIII призначено чергові вибори Президента України на 31 березня 2019 року.

Постановою ЦВК від 27 грудня 2018 року № 253 оголошено з 31 грудня 2018 року початок виборчого процесу чергових виборів Президента України.

Результати вказаних виборів Центральна виборча комісія офіційно оприлюднила в газетах "Голос України" та "Урядовий кур`єр" 03 травня 2019 року, а тому відповідно до частини сьомої статті 11 Закону України "Про вибори Президента України" виборчий процес з чергових виборів Президента України 31 березня 2019 року завершився 19 травня 2019 року.

Тобто, позов ОСОБА_1 не стосується безпосередньо виборчого процесу та поданий поза його межами.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.12 Закону України "Про вибори Президента України" суб`єктами виборчого процесу є: 1) виборець; 2) виборча комісія, утворена відповідно до цього Закону та Закону України "Про Центральну виборчу комісію"; 3) кандидат на пост Президента України, зареєстрований у порядку, встановленому цим Законом; 4) партія, яка висунула кандидата на пост Президента України; 5) офіційний спостерігач від партії - суб`єкта виборчого процесу, від кандидата на пост Президента України, від громадської організації, який зареєстрований у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, ОСОБА_1 в даному випадку не є суб`єктом виборчого процесу.

Крім того, ЦВК за межами виборчого процесу є суб`єктом владних повноважень, а не суб`єктом виборчого процесу.

Відтак, на думку суду, дана справа не підсудна Шостому апеляційному адміністративному суду, як суду першої інстанції та не підпадає під категорію справ, пов`язаних з виборчим процесом, а тому клопотання відповідача-1 не підлягає задоволенню.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05 березня 2020 року у справі №640/12339/19.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Судом встановлено, що до Центральної виборчої комісії 2 лютого 2019 року від представника за довіреністю Олійника В.М. надійшла заява про самовисунення кандидатом на пост Президента України ОСОБА_5 разом із доданими документами для реєстрації кандидатом на пост Президента України на чергових виборах Президента України 31 березня 2019 року.

До заяви ОСОБА_5 про самовисунення кандидатом на пост Президента України додано чотири квитанції про переказ у безготівковому порядку на спеціальний рахунок Центральної виборчої комісії коштів у сумі 1005 тис. грн від ОСОБА_3 , дві квитанції на суму 598 тисяч гривень від ОСОБА_2 , дві квитанції на суму 598 тисяч гривень від ОСОБА_4 та квитанцію на суму 299 тисяч гривень від ОСОБА_1 .

Постановою Центральної виборчої комісії від 07 лютого 2019 року № 273 "Про відмову ОСОБА_5 у реєстрації кандидатом на пост Президента України на чергових виборах Президента України 31 березня 2019 року" відмовлено ОСОБА_5 в реєстрації кандидатом на пост Президента України на чергових виборах Президента України 31 березня 2019 року.

25 березня 2019 року позивач звернувся до Центральної виборчої комісії із заявою про повернення сплачених коштів.

Постановою Центральної виборчої комісії від 30 березня 2019 року № 740 у задоволенні заяви відмовлено, та повідомлено про перерахування коштів у розмірі 299 тисяч гривень до Державного бюджету.

Свої дії ЦВК мотивувала тим, що перераховані на спеціальний рахунок Центральної виборчої комісії кошти у розмірі 299 000 грн від ОСОБА_4 були зараховані відповідно до зазначеного платниками призначення платежу "грошова застава кандидата на пост Президента України ОСОБА_5 ", а отже, не можуть вважатися помилковим або неналежним переказом чи переказом неналежному отримувачу та не тягнуть за собою наслідків, передбачених Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні""; ЦВК вказала, що за логікою Закону порушення суб`єктами виборчого процесу, до яких статтею 12 віднесено також виборця, невід`ємним правом якого є право бути обраним на пост Президента України, фінансової дисципліни тягне за собою наслідки, передбачені Законом, зокрема у вигляді безспірного списання коштів до Державного бюджету України.

Вирішуючи адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 48 Закону України Закону України "Про вибори Президента України" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин України, який відповідно до статті 9 цього Закону може бути обраним Президентом України, особисто подає до Центральної виборчої комісії засвідчену в установленому законом порядку заяву про самовисунення кандидатом на пост Президента України.

У заяві про самовисунення на пост Президента України мають міститися згода на оприлюднення біографічних відомостей і декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до статті 50 цього Закону, зобов`язання в разі обрання передати у порядку, встановленому законом, протягом місяця після офіційного оголошення результатів виборів в управління іншій особі належні йому підприємства та корпоративні права і припинити діяльність чи скласти представницький мандат, які відповідно до Конституції України та законів України несумісні з зайняттям посту Президента України.

До заяви додаються документи, передбачені частиною першою статті 51 цього Закону.

Статтею 49 Закону України "Про вибори Президента України" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) грошова застава вноситься партією, яка висунула кандидата на пост Президента України, або кандидатом на пост Президента України у безготівковому порядку на спеціальний рахунок Центральної виборчої комісії (після початку виборчого процесу та до подання документів Центральній виборчій комісії для реєстрації) у розмірі два мільйони п`ятсот тисяч гривень.

Грошова застава повертається суб`єкту її внесення (партії чи кандидату на пост Президента України) у разі, якщо відповідного кандидата визнано обраним Президентом України або включено до виборчого бюлетеня для повторного голосування. В інших випадках грошова застава не повертається і перераховується до Державного бюджету України.

У разі прийняття Центральною виборчою комісією рішення про відмову в реєстрації кандидата на пост Президента України, внесена грошова застава у п`ятиденний строк з дня його прийняття перераховується суб`єкту її внесення (відповідно на рахунок партії або рахунок, зазначений кандидатом на пост Президента України).

З аналізу статті 49 вказаного Закону вбачається, що встановлення грошової (виборчої) застави не порушує конституційного принципу рівності громадян перед законом та рівності їх конституційних прав і свобод, а також принципу рівності політичних партій перед законом. Вказаної статтею чітко встановлені умови внесення грошової застави та її повернення.

Так, для повернення грошової застави в порядку статті 49 Закону України "Про вибори Президента" повинні бути дотримані наступні умови:

грошова застава внесена безпосередньо або партією, яка висунула кандидата на пост Президента України, або самим кандидатом на пост Президента України;

відповідного кандидата визнано обраним Президентом України або включено до виборчого бюлетеня для повторного голосування;

прийнято Центральною виборчою комісією рішення про відмову в реєстрації кандидата на пост Президента України.

В даному випадку, судом встановлено та не спростовано сторонами, що до заяви ОСОБА_5 про самовисунення кандидатом на пост Президента України додано чотири квитанції про переказ у безготівковому порядку на спеціальний рахунок Центральної виборчої комісії коштів у сумі 1 005 000 грн від ОСОБА_3 , дві квитанції на суму 598 тисяч гривень від ОСОБА_2 , дві квитанції на суму 598 тисяч гривень від ОСОБА_4 та квитанцію на суму 299 тисяч гривень від ОСОБА_1 .

Як вбачається з квитанції, в призначенні платежу позивачем зазначено - грошова застава за кандидата на пост президента України ОСОБА_5 , платник - ОСОБА_1 .

Оскільки Закон України "Про вибори Президента України" не передбачає можливості внесення грошової застави на користь кандидата на пост Президента України іншими суб`єктами, крім тих, що визначені в частині першій статті 49 Закону, та враховуючи, що кошти, які надійшли на спеціальний рахунок Центральної виборчої комісії від ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_6 , було внесено не кандидатом на пост Президента України і не партією, яка висунула кандидата на пост Президента України, на думку суду, вказані кошти не є грошовою заставою в розумінні Закону, не можуть бути повернуті позивачу в порядку статті 49 Закону України "Про вибори Президента".

Разом з тим, суд зазначає, що правовідносини, пов`язані з самовисуванням на пост Президента України ОСОБА_5 , розглядом Комісією питання реєстрації його кандидатом на пост Президента України на чергових виборах Президента України 31 березня 2019 року, а отже, і сплатою ОСОБА_1 , у зв`язку з цим коштів як грошової застави та їх поверненням, виникли у зв`язку з виборчим процесом чергових виборів Президента України 31 березня 2019 року.

А тому, враховуючи відсутність законних умов для внесення грошової застави на користь кандидата на пост Президента України іншими суб`єктами, крім тих, що визначені в частині першій статті 49 Закону, внесення позивачем коштів у розмірі 299 тисяч гривень як заставу за кандидата на Президенти суд кваліфікує як помилково сплачені кошти.

Суд дійшов висновку, що внесені позивачем грошові кошти в сумі 299 000 грн на спеціальний рахунок ЦВК не є грошовою заставою в розумінні статті 49 Закону України "Про вибори Президента", дане в свою чергу свідчить, що Центральною виборчою комісією всупереч та не у відповідності до положень чинного законодавства було перераховано до Державного бюджету України 299 000 грн, сплачених ОСОБА_1 .

Аналогічний висновок зазначений в постанові Верховного Суду 12 лютого 2019 року, справа №826/20798/14.

Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787, розроблено на виконання статей 43, 45, 78 та 112 Бюджетного кодексу України, статті 43 Податкового кодексу України, статті 301 Митного кодексу України, статті 7 Закону України "Про судовий збір" та Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року N 375.

Пунктом 3 вказаного Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства) з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень (далі - рахунки за надходженнями), відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.

Повернення платежів у національній валюті здійснюється на рахунки одержувачів коштів, відкриті в банках або органах Казначейства, вказані у заяві платника. Повернення платежів фізичним особам, які не мають рахунків у банках, може здійснюватись шляхом повернення у готівковій формі коштів за чеком органу Казначейства з відповідних рахунків, відкритих у банках на ім`я органу Казначейства, або поштовим переказом через підприємства поштового зв`язку, вказані у заяві платника (його довіреної особи).

Відповідно до пункту 5 Порядку № 787 повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Заява та подання або копія судового рішення, засвідчена належним чином, подається до відповідного органу Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету (пункт 10 Порядку № 787).

З аналізу вбачається, що Центральна виборча комісія як орган, що в даному випадку контролює справляння надходжень до бюджету, повинна звернутись із поданням про повернення коштів позивачу до Державної казначейської служби України.

Судом встановлено, що 25 березня 2019 року позивач звернувся до Центральної виборчої комісії із заявою щодо повернення сплачених ним коштів, натомість, постановою від 30 березня 2019 року Центральною виборчою комісією відмовлено у поверненні, а кошти перераховано до Державного бюджету України

Позивач вказує на незаконність дій відповідача в даному випадку, проте суд не погоджується із такими доводами, оскільки станом на 25 березня 2019 року (момент звернення позивача про повернення коштів) грошові кошти у сумі 299 000 грн були зараховані на рахунки Центральної виборчої комісії, у якої були відсутні законодавчі підстави для повернення вказаної суми в порядку статті 49 Закону України "Про вибори Президента".

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині визнання протиправними дій Центральної виборчої комісії по перерахуванню 01.02.2019 299 000 грн. до Державного бюджету України, сплачених ОСОБА_1 .

Щодо вимоги про зобов`язання Державної казначейської служби України вчинити дії щодо повернення ОСОБА_1 помилково перерахованих коштів у розмірі 299 000 грн суд зазначає, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до Центральної виборчої комісії із заявою про направлення подання до Державної казначейської служби України про повернення позивачу сплачених коштів, також не містять доказів безпосереднього звернення позивача до Державної казначейської служби України із аналогічними вимогами.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

При цьому, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішеннях у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (PincovdandPine v. The Czech Republic), "Ґаші проти Хорватії" (Gashiv. Croatia), "Трго проти Хорватії" (Trgo v. Croatia) щодо застосування принципу "належного урядування", згідно якого державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачем не доведено порушення його прав ні діями Центральної виборчої комісії ні Державної казначейської служби України, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до Центральної виборчої комісії із заявою про направлення подання до Державної казначейської служби України про повернення позивачу сплачених коштів, також не містять доказів безпосереднього звернення позивача до Державної казначейської служби України із аналогічними вимогами.

При цьому, не вбачається можливим вважати відмову Центральної виборчої комісії у поверненні коштів на підставі заяви від 25 березня 2019 року, оскільки судом встановлено, що на момент звернення позивача про повернення коштів грошові кошти у сумі 299 000 грн були зараховані на рахунки Центральної виборчої комісії, у якої були відсутні законодавчі підстави для повернення вказаної суми в порядку статті 49 Закону України "Про вибори Президента".

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять доказів звернення позивача у встановленому порядку до Центральної виборчої комісії із заявою про направлення подання до Державної казначейської служби України про повернення сплачених позивачем коштів у розмірі 299 000 грн, а також і не містять доказів звернення його до Державної казначейської служби України із аналогічною заявою, та отримання позивачем відмови, підстави вважати права позивача порушеними відсутні.

Суд зазначає, що позивач не позбавлений права звернутись до відповідача-1, з урахуванням висновків суду, про направлення подання до Державної казначейської служби України про повернення сплачених позивачем коштів у розмірі 299 000 грн або звернутись безпосередньо до Державної казначейської служби України із аналогічною вимогою.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не надано суду достатніх документальних доказів, якими підтверджується протиправність відмови щодо повернення коштів, в той час, як відповідачем доведено правомірність та обґрунтованість зазначеної відмови з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 )

Центральна виборча комісія України (пл. Лесі Українки,1, Київ, 01133, )

Державна казначейська служба України (вул.Терещенківська, 11А, Київ, 02000, )

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Р.О. Арсірій