Справа № 540/448/20
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2020-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2020 р.м.ОдесаСправа № 540/448/20
Головуючий в 1 інстанції: Морська Г.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Стас Л.В.,

суддів: Шеметенко Л.П., Турецької І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати пенсії та зобов`язання виплатити пенсію,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ГУПФ України в Херсонській області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність, яка полягає у невиплаті пенсії за період з лютого 2018 року по 10 квітня 2019 року та за період з 10 квітня 2019 року по 01 липня 2019 року;

- зобов`язати відповідача виплатити заборгованість по пенсії за період з лютого 2018 року по 10 квітня 2019 року та за період з 10 квітня 2019 року по 01 липня 2019 року;

- допустити негайне виконання рішення у межах суми пенсії за один місяць;

- зобов`язати подати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з дати набрання рішення законної сили.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що у зв`язку з проведенням антитерористичної операції в населеному пункті за місцем його попереднього проживання, був вимушений покинути своє постійне місце проживання та переїхати до с.Дмитрівка, Каховського району, Херсонської області. Після переміщення позивач отримав довідку про взяття на облік як внутрішньо переміщену особу. З 26 лютого 2018 року звернувся до Каховського відділу обслуговування громадян ГУПФУ в Херсонській області із заявою про виплати пенсії, однак отримав відмову у виплаті пенсії, з підстав непроживання його за місцем тимчасової реєстрації.

Лише з 10 квітня 2019 року був поставлений по облік до Каховського відділення ПФУ, та виплата пенсії розпочата з червня 2019 року.

Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача, посилаючись на практику ЄСПЛ та рішення Верховного суду у зразковій справі №805/402/18-а, згідно яких право на отримання пенсії є безперечним.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУПФ України в Херсонській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01 лютого 2018 року по 31 травень 2019 року включно.

Зобов`язано ГУПФ України в Херсонській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість з пенсії за період з 01 лютого 2018 року по 31 травня 2019 року включно.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ГУПФ України в Херсонській області звернулося до суду з апеляційною скаргою, у якій зазначено, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим скаржник просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що в діях ГУПФ України в Херсонській області відсутні ознаки протиправності, оскільки Управління діяло у відповідності до вимог чинного законодавства, а існуючий Порядок поновлення виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам є тим нормативним актом, який регулює відносини у сфері пенсійного забезпечення осіб, які змушені були покинути тимчасово окуповану територію. Управління, як орган виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері пенсійного забезпечення, зобов`язано неухильно дотримуватись усіх вимог даного Порядку.

ОСОБА_1 не скористався своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до приписів ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження на підставі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України та є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 22 травня 2013 року.

20 червня 2016 року позивачу видана довідка № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, відповідно до якої фактичним місцем проживанням позивача є: АДРЕСА_1 .

Згідно витягу із протоколу №9 від 05 травня 2018 року комісією з вирішення питань, пов`язаних із призначенням державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, надання субсидій населенню на житлово-комунальні послуги у виняткових випадках, призначення або поновлення виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районі проведення антитерористичної операції прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії з 01 лютого 2018 року у зв`язку з відсутністю його за фактичним місцем проживання, зазначеним у заяві про призначення пенсії.

10 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Каховського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян ГУПФ України в Херсонській області із заявою про виплату пенсії.

Згідно рішення комісії з вирішення питань, пов`язаних із призначенням державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, надання субсидій населенню на житлово-комунальні послуги у виняткових випадках, призначення або поновлення виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районі проведення антитерористичної операції від 24 квітня 2019 року ОСОБА_1 поновлено виплата пенсії як особі, яка перемістилася із тимчасово окупованої території України.

Відповідно до витягу зі списку №1 на зарахування пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки в держ. Ощадбанк України позивачу відновлено нарахування пенсійних виплат з червня 2019 року.

Не погоджуючись з викладеним, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відмова позивачу у здійсненні виплати пенсії з 01 лютого 2018 року з підстав, не визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", є протиправною ГУПФ України в Херсонській області, що є підставою для відновлення права позивача на соціальний захист шляхом зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 заборгованість з виплати пенсії за період з 01 лютого 2018 року по 31 травня 2019 року.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VII (далі - Закон №1706-VII), відповідно до статті 7 якого, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

За приписами частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (п. 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова частина права на соціальний захист, є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Частиною 3 статті 4 Закону №1058-IV установлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до статті 5 Закону №1058-IV дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду України та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон №1058-IV. Підзаконні нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом №1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

За змістом частини 1 статті 47 Закону №1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною 1 статті 49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення п. 2 ч. 1 ст. 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Аналогічним чином підлягає застосуванню положення статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV (далі - Закон №1105-XIV), яке передбачає припинення страхової виплати у інший випадках передбачених законодавством.

При цьому колегія суддів наголошує, що закріплене у Конституції України поняття «Закон України» не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Водночас, як убачається з матеріалів справи, підставою припинення виплати пенсії та соціальної виплати позивачу стала перевірка місця фактичного проживання, що не передбачено ані Законом №1058-IV, ані Законом №1105-XIV.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У справі «Пічкур проти України», рішення в якій набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала ст.14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому, Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника, призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п. 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Не спростовують правильності висновку суду першої інстанції посилання відповідача на необхідність застосування до спірних правовідносин положень постанов Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та від 08 червня 2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Відповідно до п.1 ч.1 ст.10 Закону №1706-VII Кабінет Міністрів України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

Частиною 2 ст.20 Закону №1706-VII визначено, що закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Проте, наведені положення Закону №1706-VII не надають Кабінету Міністрів України повноважень на визначення випадків припинення виплати пенсій чи страхових виплат.

За змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п.6 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Преамбулою Закону №1058-IV визначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

При цьому, згідно з преамбулою Закону №1706-VII цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (ч.1 ст.2 Закону №1706-VII).

Отже, враховуючи наведені положення Закону №1706-VII, колегія суддів вважає, що прийняття законодавцем цього Закону спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, до яких належить і позивач, а не на звуження обсягу його прав, закріплених в інших законодавчих актах України.

Така правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною в постановах від 12 грудня 2018 року у справі №243/4547/17, від 07 лютого 2019 року у справі №408/2686/17-а, від 12 лютого 2019 року у справі №243/5451/17 та від 12 лютого 2019 року у справі №243/3113/17, від 26 червня 2019 року у справі №235/4013/17, від 23 січня 2020 року у справі №636/3448/16-а.

З урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 заборгованість по пенсії саме за період з 01 лютого 2018 року по 31 травня 2019 року, що не заперечується відповідачем.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати пенсії та зобов`язання виплатити пенсію залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 13 серпня 2020 року.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Турецька І.О. Шеметенко Л.П.