Справа № 160/6713/20
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2020-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

18 серпня 2020 року Справа 160/6713/20

Дніпропетровський окружний адміністративний суд

У складі:
Головуючого суддіВіхрової В.С.
При секретарі судового засіданняПіддубцеві О.В.
за участю (найменування сторін та інших осіб, що беруть участь у справі):
Представника позивачаКривошеїної І.О.
Представника відповідача 2Єгорова А.Є.
Представника відповідача 2Москалець Г.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду 8 в місті Дніпро заяву Офісу великих платників податків Державної податкової служби про залишення позову без розгляду в адміністративній справі №160/6713/20 за позовною заявою Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД» до Державної казначейської служби України та Офісу великих платників податків Державної податкової служби про стягнення пені, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду (суддя Віхрова В.С.) перебуває адміністративна справа №160/6713/20 за позовною заявою Приватного акціонерного товариства ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД до Державної казначейської служби України та Офісу великих платників податків Державної податкової служби про стягнення пені.

Підготовче судове засідання по даній справі було призначено на 12.08.2020 р.

12.08.2020 р. Офісом великих платників податків Державної податкової служби, перед початком судового засідання, було подано заяву про залишення позову без розгляду.

В обґрунтування заяви зазначено наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 122 КАСУ, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня. коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Разом з тим, на думку відповідача 2, позивачем при зверненні до суду з адміністративним позовом були пропущені не лише встановлені КАСУ шестимісячні строки, а й будь-які розумні строки для звернення до суду з позовом.

Відповідачем 2 зазначено, що контролюючий орган вбачає, що позивач відраховує строк порушення свого права від дати набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції по справі №804/9952/15 тобто від 10.05.2016 року. Відповідно, якщо рахувати строк на звернення до суду з адміністративним позовом з цієї дати, то встановлений КАСУ шестимісячний строк спливає 10.11.2016 року, тоді як датовано одержану відповідачем-2 позовну заяву 19.06.2020 року, а провадження у справі №160/6713/20 відкрито 26.06.2020 року. Відповідно, на думку відповідача 2, з боку позивача має місце явний пропуск встановленого КАСУ шестимісячного строку на звернення до суду з адміністративним позовом, що відповідно до норм ст.123 КАСУ є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

Також, стосовно твердження позивача про одержання відповіді від відповідача 2 09.07.2018 року на лист ПРАТ «ДМЗ» від 04.06.2018 року, то контролюючий орган вбачає, що при відрахуванні строку на звернення до суду з адміністративним позовом від дати одержання листа контролюючого органу від 09.07.2018 року №29043710/28-10-46-12 «Щодо повернення сум бюджетного відшкодування», початком строку с 17.07.2018 року. Відповідно, якщо рахувати строк на звернення до суду з адміністративним позовом з цієї дати, то встановлений КАСУ шестимісячний строк, на думку відповідача 2, спливає 16.01.2019 року, тоді як датовано одержану відповідачем 2 позовну заяву 19.06.2020 року, а провадження у справі №160/6713/20 відкрито 26.06.2020 року. Відповідно, на думку відповідача 2, з боку позивача має місце явний пропуск встановленого КАСУ шестимісячного строку на звернення до суду з адміністративним позовом, що відповідно до норм ст.123 КАСУ є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

Крім того, відповідачем 2 зазначено, що контролюючий орган вбачає, що при відрахуванні строку на звернення до суду з адміністративним позовом від дати набрання рішенням суду апеляційної інстанції по справі №160/7378/18, початком строку є 20.09.2019 року. Навіть якщо рахувати строк на звернення до суду з адміністративним позовом з цієї дати, то встановлений КАСУ шестимісячний строк спливає 20.03.2020 року, тоді як датовано одержану відповідачем 2 позовну заяву 19.06.2020 року, а провадження у справі №160/6713/20 відкрито 26.06.2020 року. Відповідно, з боку позивача, на думку відповідача, має місце явний пропуск встановленого КАСУ шестимісячного строку на звернення до суду з адміністративним позовом, що відповідно до норм ст.123 КАСУ є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

Отже, зважаючи на викладене, на думку відповідача 2, позовна заява Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД» підлягає залишенню без розгляду.

Представник позивача проти заяви заперечувала, просила надати час для підготовки обґрунтованих письмових пояснень.

Суд ухвалив відкласти розгляд заяви до 17.08.2020 р. для підготовки та надання представником позивача обґрунтованих заперечень на заяву про залишення позову без розгляду.

17.08.2020 р. в судове засідання з`явились представник позивача та представники відповідача 2.

В обґрунтування заперечення проти заяви про залишення позову без розгляду представником позивача зазначено наступне.

Відповідно до частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас частиною третьою згаданої статті встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість встановлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків.

Відповідно до п.п. 14.1.18 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України бюджетне відшкодування - відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника.

Згідно п.п. 14.1.162 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, пеня - сума коштів у вигляді відсотків, нарахована на суми грошових зобов`язань у встановлених цим Кодексом випадках та не сплачена у встановлені законодавством строки.

Порядок визначення суми ПДВ, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків встановлені статтею 200 Податкового кодексу України.

Зі змісту наведених норм статті 200 Податкового кодексу України, на думку представника позивача, можна дійти висновку, що держава в особі відповідних державних органів, виконуючи певний комплекс дій, зобов`язана повернути платнику суму бюджетного відшкодування з ПДВ протягом законодавчо встановленого строку після дня набуття відповідною сумою статусу узгодженої. Якщо ж протягом згаданого строку необхідних дій для відшкодування податку здійснено не було, невідшкодовані суми перетворюються на бюджетну заборгованість, на яку в силу положень пункту 200.23 статті 200 ПК України нараховується пеня.

Нарахування пені пов`язується саме із недотриманням суб`єктами владних повноважень положень статті 200 Податкового кодексу України, яка визначає, зокрема, комплекс дій, необхідних для своєчасного повернення сум бюджетної заборгованості з податку на додану вартість.

Наведений юридичний факт, у свою чергу, зумовлює виникнення фінансових правовідносин між боржником в особі держави та кредитором - платником податків, права якого порушені саме внаслідок несплати йому відповідної суми.

Підпунктом 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України передбачено право платника податків оскаржувати в порядку, встановленому цим Кодексом, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб).

Таким чином, на думку представника позивача, законодавцем надано платнику податків можливість захистити своє право шляхом оскарження не тільки рішення контролюючого органу, а й шляхом оскарження дії чи бездіяльності контролюючого органу.

В свою чергу, статтею 102 Податкового кодексу України передбачено строк давності у 1095 днів, зокрема, на право контролюючого органу щодо проведення перевірки та самостійного визначення суми грошових зобов`язань (пункт 102.1); стягнення податкового боргу (пункт 102.4); право платника податків на подання заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування (пункт 102.5).

Крім того, положеннями пункту 43.3 статті 43 Податкового кодексу України встановлено, що обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання є подання платником податків заяви протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

Положення пункту 200.23 статті 200 Податкового кодексу України передбачають право платника податку на нарахування та отримання пені включно до дня погашення, а відтак пов`язувати відлік строку звернення до суду з позовом про стягнення пені із початком протиправної бездіяльності щодо невідшкодування податковим органом сум податку на додану вартість є помилковим. Пеня в контексті наведеного пункту є по суті способом забезпечення виконання державою в особі органу ДПС зобов`язання з відшкодування податку на додану вартість платнику податків, а відтак шестимісячний строк, який просить застосувати відповідач-2 фактично нівелює інститут забезпечення виконання зобов`язань.

Враховуючи той факт, що п. 200.23 ст. 200 Податкового кодексу України встановлено право платника податку на нарахування та отримання пені включаючи день погашення, фактично свідчить, що податковим законодавством не встановлено строку для виплати пені податковим органом, а також норми про час узгодження суми пені.

Також представник позивача зазначає, що позивачем дотримано шестимісячний строк на звернення до адміністративного суду, встановлений ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки про порушене своє право Позивач дізнався при не отриманні суми бюджетного відшкодування до 20.02.2020 на підставі постанови від 10.02.2020 про відкриття виконавчого провадження ВП № 61157131, а саме щодо не виконання контролюючим органом рішення суду, яке набрало законної сили.

Дослідивши матеріали заяви Офісу великих платників податків Державної податкової служби про залишення позову без розгляду та заперечення представника позивача суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви з огляду на наступне.

Вирішуючи питання, що пов`язане із обчисленням строку звернення до адміністративного суду із вимогами, які є предметом розгляду цієї справи, Суд виходить з такого.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що суддя здійснюючи правосуддя керується верховенством права. Невід`ємною частиною принципу верховенства права є справедливість, пропорційність та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

За визначенням, наведеним у підпунктах 14.1.18 та 14.1.162 пункту 14.1 статті 14 ПК України, бюджетне відшкодування - відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника; пеня - сума коштів у вигляді відсотків, нарахована на суми грошових зобов`язань у встановлених цим Кодексом випадках та не сплачена у встановлені законодавством строки.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення повернення бюджетного відшкодування до тих пір поки не буде відшкодовано кошти.

Порядок визначення суми ПДВ, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків встановлені статтею 200 ПК України.

Відповідно до пункту 200.7 статті 200 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин у цій справі) платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному органу державної податкової служби податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

За змістом пунктів 200.10, 200.11 статті 200 ПК України протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном отримання податкової декларації, податковий орган проводить камеральну перевірку заявлених у ній даних. За наявності достатніх підстав, які свідчать, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, податковий орган має право провести документальну позапланову виїзну перевірку платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном проведення камеральної перевірки.

Пунктами 200.12, 200.13 цієї статті визначено, що орган державної податкової служби зобов`язаний у п`ятиденний строк після закінчення перевірки подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету. На підставі отриманого висновку відповідного органу державної податкової служби орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, видає платнику податку зазначену в ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п`яти операційних днів після отримання висновку органу державної податкової служби.

У відповідності до пункту 200.14 статті 200 якщо за результатами камеральної або документальної позапланової виїзної перевірки орган державної податкової служби виявляє невідповідність суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, то такий орган: а) у разі заниження заявленої платником податку суми бюджетного відшкодування щодо суми, визначеної органом державної податкової служби за результатами перевірок, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються сума такого заниження та підстави для її вирахування. У цьому випадку вважається, що платник податку добровільно відмовляється від отримання такої суми заниження як бюджетного відшкодування та враховує її згідно з пунктом 200.6 цієї статті у зменшення податкових зобов`язань з цього податку в наступних податкових періодах; б) у разі перевищення заявленої платником податку суми бюджетного відшкодування над сумою, визначеною органом державної податкової служби за результатами перевірок, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються сума такого перевищення та підстави для її вирахування; в) у разі з`ясування за результатами проведення перевірок факту, за яким платник податку не має права на отримання бюджетного відшкодування, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються підстави відмови в наданні бюджетного відшкодування.

Як передбачено положеннями пункту 200.15 цієї статті, у разі якщо за результатами перевірки сум податку, заявлених до відшкодування, платник податку або орган державної податкової служби розпочинає процедуру адміністративного або судового оскарження, орган державної податкової служби не пізніше наступного робочого дня після отримання відповідного повідомлення від платника або ухвали суду про порушення провадження у справі зобов`язаний повідомити про це орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. Орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, тимчасово припиняє процедуру відшкодування в частині оскаржуваної суми до набрання законної сили судовим рішенням.

Після закінчення процедури адміністративного або судового оскарження орган державної податкової служби протягом п`яти робочих днів, що настали за днем отримання відповідного рішення, зобов`язаний подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок із зазначенням суми податку, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

У відповідності до пункту 200.23 статті 200 ПК України суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування ПДВ. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення.

Зі змісту наведених норм можна дійти висновку, що держава в особі відповідних державних органів, виконуючи певний комплекс дій, зобов`язана повернути платнику суму бюджетного відшкодування з ПДВ протягом законодавчо встановленого строку після дня набуття відповідною сумою статусу узгодженої. Якщо ж протягом згаданого строку необхідних дій для відшкодування податку здійснено не було, невідшкодовані суми перетворюються на бюджетну заборгованість, на яку в силу положень пункту 200.23 статті 200 ПК України нараховується пеня.

Передумовою початку нарахування пені є невиконання контролюючим органом обов`язку з виплати заборгованості з відшкодування податку на додану вартість протягом строку, визначеного статтею 200 ПК України.

Нарахування пені пов`язується саме із недотриманням суб`єктами владних повноважень положень статті 200 ПК України, яка визначає, зокрема, комплекс дій, необхідних для своєчасного повернення сум бюджетної заборгованості з податку на додану вартість.

Наведений юридичний факт, у свою чергу, зумовлює виникнення фінансових правовідносин між боржником в особі держави та кредитором платником податків, права якого порушені саме внаслідок несплати йому відповідної суми.

Підпунктом 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 ПК України передбачено право платника податків оскаржувати в порядку, встановленому цим Кодексом, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб).

Таким чином, законодавцем надано платнику податків можливість захистити своє право шляхом оскарження не тільки рішення контролюючого органу, а й шляхом оскарження дії чи бездіяльності контролюючого органу.

Аналогічне право закріплено й пунктом 2 статті 2 КАС України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), згідно з яким до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Статтею 102 ПК України передбачено строк давності у 1095 днів, зокрема на право контролюючого органу щодо проведення перевірки та самостійного визначення суми грошових зобов`язань (пункт 102.1); стягнення податкового боргу (пункт 102.4); право платника податків на подання заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування (пункт 102.5).

Крім того, положеннями пункту 43.3 статті 43 ПК України встановлено, що обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання є подання платником податків заяви протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

Як було вказано вище, відповідач 2 зазначає, що контролюючий орган вбачає, що позивач відраховує строк порушення свого права від дати набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції по справі №804/9952/15 тобто від 10.05.2016 року, однак не наведено жодних обґрунтувань з посиланням на докази, які б підтверджували дане твердження відповідача 2. Тобто в даному випадку має місце лише власна думка представника відповідача 2, а не підтверджений доказами факт.

Також відповідач 2 в заяві зазначає, що контролюючий орган вбачає, що при відрахуванні строку на звернення до суду з адміністративним позовом від дати одержання листа контролюючого органу від 09.07.2018 року №29043710/28-10-46-12 «Щодо повернення сум бюджетного відшкодування», початком строку с 17.07.2018 року, строк на звернення до суду з адміністративним позовом з цієї дати, то встановлений КАСУ шестимісячний строк, на думку відповідача 2, спливає 16.01.2019 року, тоді як датовано одержану відповідачем 2 позовну заяву 19.06.2020 року, а провадження у справі №160/6713/20 відкрито 26.06.2020 року.

Крім того, відповідачем 2 зазначено, що контролюючий орган вбачає, що при відрахуванні строку на звернення до суду з адміністративним позовом від дати набрання рішенням суду апеляційної інстанції по справі №160/7378/18, початком строку є 20.09.2019 року. Навіть якщо рахувати строк на звернення до суду з адміністративним позовом з цієї дати, то встановлений КАСУ шестимісячний строк спливає 20.03.2020 року

Отже, в цілому, заява відповідача 2 про залишення позову без розгляду, ґрунтується, в більшій мірі, лише на припущеннях та здогадках з якої саме дати, на його думку, міг би починатись відлік строку звернення до суду без належного обґрунтування та підтвердження своєї позиції доказами, а відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Системний аналіз положень статті 43 та пункту 200.23 статті 200 ПК України, дає підстави для висновку про те, що пеня нараховується на суму бюджетної заборгованості в силу Закону та не залежить від волевиявлення платника податку на додану вартість.

Визначений законодавцем строк в 1095 днів також свідчить на користь того, що ПК України надано можливість захистити своє право на стягнення пені у зв`язку з несвоєчасним відшкодування державою ПДВ протягом цього строку.

Таким чином, після закінчення установлених чинним законодавством строків для адміністративної процедури перевірки наявності у платника права на бюджетне відшкодування у результаті невчинення компетентними органами належних дій невідшкодовані суми перетворюються на бюджетну заборгованість.

При цьому, право платника податків на стягнення заборгованості з бюджетного відшкодування ПДВ та нарахованої пені повинно бути реальним і забезпечуватись практичною можливістю, в тому числі, шляхом звернення до суду.

Відповідно до пункту 5.2 статті 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Отже, ПК України є спеціальним нормативно-правовим актом, який встановлює окремі правила та положення для регулювання відносин оподаткування та захисту прав учасників спірних відносин, в тому числі захисту порушеного права у судовому порядку. Вказане повною мірою кореспондується із статтею 99 КАС України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та статтею 122 КАС України (в редакції з 15.12.2017).

Вирішуючи питання щодо обчислення строку звернення до адміністративного суду слід врахувати й те, що в силу положень пункту 102.4 статті 102 ПК України контролюючим органам надано право стягнення податкового боргу протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення такого податкового боргу.

Оскільки контролюючі органи наділені правом стягнення з платників податків податковий борг та пеню на нього протягом 1095 днів то, для цілей забезпечення принципів справедливості, рівності і балансу у відносинах між платниками і державою, аналогічне право на стягнення пені протягом 1095 днів повинно бути забезпечено і для платників податків.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна вимога про стягнення пені на суму несвоєчасно відшкодованого податку на додану вартість з Державного бюджету України може бути заявлена в межах строку, встановленого пунктом 102.5 статті 102 ПК України для подання заяви про відшкодування надміру сплачених грошових зобов`язань, тобто протягом 1095 днів.

За наведених обставин, суд не вбачає підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2018 у справі №816/1369/17, адміністративне провадження №К/9901/307/17).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду по справі №№822/553/17 від 14.03.2019 р.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 4 КАС України, розумний строк - найкоротший строк розгляду і вирішення адміністративної справи, достатній для надання своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту порушених прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах.

Відповідно до ч. 2 ст. 119 КАС України, строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню адміністративного судочинства.

Отже розумний строк, в більш широкому сенсі це оптимальний час, який необхіден для вчинення тієї чи іншої процесуальної дії.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Також представник позивача зазначає, що відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по справі № 160/7378/18 та надано строк на виконання протягом 10 робочих днів, тобто до 20.02.2020, свої слова підтверджує доказами.

Як зазначає представник позивача, відповідачем 2 вимоги постанови відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10.02.2020 р. виконано не було.

Отже, на переконання суду, саме 20.02.2020 р. після невиконанням відповідачем 2 протягом 10 робочих днів вимог постанови відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у позивача і виникло право на адміністративний позов, адже як вбачається з матеріалів позовної заяви предметом розгляду справи є стягнення пені за порушення строків відшкодування податку на додану вартість.

І причиною звернення до суду є саме невиконання відповідачем 2 вимог постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.02.2020 р., а тому строк звернення до суду слід відраховувати саме від цієї дати.

Отже, позивач звернувся з позовною заявою 19.06.2020 р., тобто без пропуску встановленого Законом строку.

Крім того суд зазначає, що Європейським судом з прав людини у справі «Мушта проти України» зазначено, що не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

При цьому, суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії»).

Отже, суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі здійснення справедливого правосуддя.

Так, встановлення строків звернення до суду має на меті дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій, натомість дана мета не може перешкоджати основній меті здійснення справедливого судочинства.

Тому не можна застосовувати формальні підходи для вирішення питання щодо пропуску строку звернення до суду, в порівнянні з метою здійснення справедливого судочинства.

Поняття «особа повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Суд вважає за необхідне зазначити, що питання доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог ч. 2 ст.6 КАС України - суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді.

На переконання суду в питаннях оцінки поважності причин пропуску строку звернення до суду, необхідно уникати вияву надмірного формалізму, що може розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п.3 ч. 3 ст. 44 КАС України, учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Відповідно до ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи; ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Зважаючи на викладене суд дійшов висновку про необґрунтованість заяви Офісу великих платників податків Державної податкової служби про залишення позову без розгляду та вважає її такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 44, 72, 75 78, 90, 119, 241 - 248, 256, 295 КАС України, суддя, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Офісу великих платників податків Державної податкової служби про залишення позову без розгляду в адміністративній справі №160/6713/20 за позовною заявою Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД» до Державної казначейської служби України та Офісу великих платників податків Державної податкової служби про стягнення пені, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в строки, передбачені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали складено 18.08.2020 р.

Суддя В.С. Віхрова