Справа № 120/1906/20-а
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2020-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Вінниця

10 серпня 2020 р. Справа № 120/1906/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Крапівницької Н.Л.,

розглянувши письмово в місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом:

ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити пенвні дії,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року до Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 13.03.2020 року за№2-7005/15-20-СГ та зобов`язання останнього повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га на території Нападіївської сільської ради Липовецького району Вінницької області та прийняти за наслідками розгляду заяви та поданих документів наказ у відповідності до вимог ч.7 ст.118 ЗК України.

Одночасно у позовній заяві позивачка просить суд встановити судовий контроль за виконанням судового рішення у відповідності до ст.382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач вирішив скористатись своїм правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки. Для чого отримано викопіювання із схеми землекористування сільської ради та, відповідно, звернулася на адресу відповідача, який являється органом, що здійснює розпорядження вказаною земельною ділянкою з метою отримання вказаної земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Нападіївської сільської ради Липовецького району Вінницької області. Однак, 13 березня 2020 року за №2-7005/15-20СГ, за підписом в.о. начальника головного управління Держгеокадстру у Вінницькій області А. Шалагінова надано відмову, в якій зазначалось, що дана земельна ділянка належить до земель водного фонду, тому розпорядження вказаною земельною ділянкою не належить до повноважень управління. На переконання позивача, відповідачем порушено норми ст.118 ЗК України, яка передбачає виключні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, оскільки, саме при розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки визначаються наявні обмеження (обтяження), в тому числі, проходження прибережної захисної смуги навколо водних об`єктів. Наведені вище обставини слугували підставою для звернення позивачки до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 13.05.2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлені строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення.

У межах строку встановленого судом, на адресу суду від ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив у задоволенні вимог адміністративного позову відмовити повністю. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що при прийнятті оскаржуваного наказу відповідачем враховано положення ч.7 ст.118 ЗК України та повідомлено, що земельна ділянка, яку позивач бажає отримати у власність. відноситься до земель водного фонду. Тому передача вказаної ділянки порушує законодавство. За таких обставин відповідач вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

03.06.2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив у якому позивач вважає доводи викладені відповідачем у відзиві є безпідставними та необґрунтованими з підстав та мотивів, які більшою мірою дублюються у позовній заяві.

Суд, вивчивши матеріали справи та, оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, встановив, що ОСОБА_1 вирішив скористатись своїм правом на приватизацію земельної ділянки, отримав викопіювання із схеми землекористування сільської ради та звернулась до відповідача із письмовим клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2 гектари на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області. До клопотання додано копію паспорта громадянина України - заявника, документ про присвоєння ідентифікаційного номера та викопіювання з Публічної кадастрової карти України з позначенням бажаного місця розташування земельної ділянки.

Наказом від 13.03.2020 року за№2-7005/15-20-СГ відповідач відмовив позивачу у наданні такого дозволу, оскільки дана земельна ділянка, відноситься до земель водного фонду.

Не погоджуючись із прийнятим наказом, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання його протиправним та скасування.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із такого.

Суб`єктивне право громадян на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України від 25.10.2001 № 2768-III (далі - ЗК України від 25.10.2001 року № 2768-III) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За приписами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 18 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у ч. 1 ст. 19 ЗК України від 25.10.2001 №2768-III, відповідно до яких, зокрема, належать землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з ч.1 ст.22 ЗК України від 25.10.2001 №2768-III землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

У силу положень п."а" ч.3 ст.22 ЗК України від 25.10.2001 №2768-III землі сільськогосподарського призначення передаються громадянам у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Отже, законом передбачено право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності сільськогосподарського призначення.

Порядок набуття права власності визначається главою 19 Розділу ЗК України.

Так, згідно із ст.116 ЗК України від 25.10.2001 №2768-III громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України від 25.10.2001 №2768-III.

Зокрема, ч.6 ст.118 ЗК України від 25.10.2001 №2768-III визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч.7 ст.118 ЗК України від 25.10.2001 №2768-III орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України, а тому відмова у вирішенні заяви на будь-яких інших підставах, які не передбачені даною нормою, суперечить вимогам закону.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25.02.2020 року в справі за №723/1964/14-а, від 15.04.2020 року в справі за №638/15764/17.

Так, приймаючи оскаржуваний наказ 13.03.2020 року за№2-7005/15-20-СГ, відповідач як на єдину підставу для його винесення зіслався на те, що земельна ділянка, яку бажає отримати позивач у власність, відноситься до категорії земель водного фонду. Однак, при оцінці змісту викладеної підстави для відмови в оскаржуваному наказі від 13.03.2020 року за№2-7005/15-20-СГ, судом констатовано, що остання базується виключно на припущеннях, які документально не підтвердженні.

Водночас, суд звертає увагу, що наказ про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не може ґрунтуватися на припущеннях і домислах, а також на тих фактичних обставинах, які на момент його винесення ймовірно можуть існувати у майбутньому, яке не ґрунтуються та конкретних та переконливих фактах.

Наведений висновок узгоджується із встановленими законом вимогами щодо "обґрунтованості рішення", що полягають в дослідженні суб`єктом владних повноважень усіх обставин, що є істотними у процесі його прийняття, аналізі таких обставин та їх правової оцінки. Усі мотиви якими керується суб`єкт у процесі оцінки та аналізу обставин повинні бути чітко та повно відображені у рішенні. В такий спосіб зацікавленій особі створюються гарантії того, що навіть у випадку якщо рішення прийнято не на її користь, вона зможе оскаржити його, та обґрунтувати свою незгоду із одним чи декількома аргументами які чітко зазначені в наказі.

Такий підхід підтверджується і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини. Так, у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.comS.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Виходячи із обставин встановлених у цій справі, відповідач принципу належного урядування як і вимог закону про повне обґрунтування власного рішення не дотримався. Зокрема, оскаржуваний наказ сформований виключно на припущеннях та не містить повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Разом з тим, суд зазначає, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, а є лише одним із етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. Проект відведення земельної ділянки не визначений законом як підстава набуття права на земельну ділянку і не є правовстановлюючим документом.

Аналогічна правова позиція міститься у висновках Касаційного адміністративного суду в складі Верховного суду від 23.01.2020 року у справі №0840/2979/18.

Отже, підсумовуючи все вищевикладене, суд вважає, що доводи наведені відповідачем не містять належного спростування вищевказаних висновків суду та зводяться лише до викладення власного бачення обставин справи та припущень зі сторони відповідача, у зв`язку з чим оскаржуваний наказ є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Крім того, звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить суд захистити її порушені права та інтереси шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2га на території Нападіївської сільської ради Липовецького району Вінницької області та прийняти за наслідками розгляду заяви та поданих документів наказ у відповідності до вимог ч. 7 ст. 118 ЗК України..

Оцінюючи позовні вимоги в цій частині, суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Норму аналогічного змісту закріплено у п.11 ч.2 ст.245 КАС України.

Таким чином, з огляду на предмет спору та обставини справи, позовні вимоги щодо покладення на відповідача обов`язку повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою узгоджуються з повноваженнями суду при вирішенні справи по суті, а прийняття судом такого рішення забезпечуватиме захист прав та інтересів позивачки, порушених незаконною відмовою відповідача.

Водночас при повторному розгляді клопотання позивачки відповідач повинен врахувати, що перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, передбачений частиною сьомою статті 118 ЗК України, є вичерпним і такими підставами можуть бути лише: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, суд вкотре роз`яснює відповідачу, що наказ про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не може ґрунтуватися на припущеннях, а також на тих фактичних обставинах, які на момент його винесення ймовірно можуть існувати, без зазначення конкретних та переконливих фактів.

Крім того, оскільки судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання, а обставини справи не вказують на необхідність встановлення судового контролю за виконанням прийнятого судом рішення в зобов`язальній частині, суд не вбачає достатніх підстав для покладення на відповідача обов`язку подати звіт про виконання судового рішення у відповідності до ст.382 КАС України, про що також просить позивачка.

Відтак, перевіривши доводи учасників справи, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити повністю.

Так, як позивача звільнено від сплати судового збору, зазначене питання відповідно до ст.139 КАС України судом не вирішується .

Керуючись статтями 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати наказ головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 13 березня 2020 року за №2-7005/15-20СГ,

Зобов`язати головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2га на території Нападіївської сільської ради Липовецького району Вінницької області та прийняти за наслідками розгляду заяви та поданих документів наказ у відповідності до вимог ч. 7 ст. 118 ЗК України

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , Засоби зв`язку НОМЕР_2 )

Відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (21027, вул. Келецька, 63 м. Вінниця, Код за ЄДРПОУ-39767547, контактні телефони: 0432-551560)

Суддя підпис Крапівницька Н. Л.

Згідно з оригіналом

Суддя

Секретар