Справа № 520/148/20
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2020-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Мороко А.С.

03 серпня 2020 р.Справа № 520/148/20

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.,

суддів - Перцової Т.С. , Русанової В.Б. ,

за участю секретаря судового засідання Білюк Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

встановила:

30.12.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить скасувати:

- податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області (правонаступником якого є відповідач Головне управління ДПС у Харківській області, далі ГУ ДПС у Харківській області, контролюючий орган) № 980-10 від 07.08.2017 року, яким їй визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік у розмірі 3.413,45 грн.;

- податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області № 0-2021 від 10.07.2018 року, яким їй визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік у розмірі 42.028,80 грн.;

- податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області № 0-2021 від 01.02.2019 року, яким їй визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік у розмірі 48.897,88 грн.

В обґрунтування вимог позивач зазначила, що вона зі своїми дітьми проживає у домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . Дане домоволодіння перебуває у власності її неповнолітнього сина ОСОБА_2 , 2009 року народження, та має дві земельні ділянки: для ведення особистого селянського господарства та обслуговування житлових будівель і споруд. На своїй земельній ділянці вона вирощує сільськогосподарську продукцію, якою годує птицю для власного споживання. В її власності також перебуває об`єкт нерухомого майна нежитлова будівля, зерносховище, загальною площею 1.313,4 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Вказує, що дана нежитлова будівля використовувалася нею для зберігання зерна, але більшу частину часу вона пустує, в оренду нею не здається, іншим чином в користування третім особам не надається. Щодо цієї нежитлової будівлі ГУ ДПС в Харківській області винесено спірні податкові повідомлення-рішення про сплату податку нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Позивач вважає, що відповідно до п. «ж» пп. 266.2.2. п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України (далі ПК України) будівля зерносховища, яка належить їй на праві власності не є об`єктом оподаткування, оскільки вона веде особисте селянське господарство згідно Закону України від 15.05.2003 року № 742-IV «Про особисте селянське господарство» (далі Закон № 742-IV), а тому, вона звільнена від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Крім того, посилалася на те, що відповідач податкових повідомлень-рішень під особистий підпис не вручав, від відділу поштового зв`язку також жодних документів не надходило та вона їх не отримувала. Дізналася про спірні податкові повідомлення-рішення з матеріалів справи № 520/8436/19.

У відзиві на адміністративний позов відповідач, не погоджуючись з вимогами ОСОБА_1 , зазначив, що при винесенні оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, контролюючий орган діяв у межах та у спосіб, встановлені чинним законодавством України.

Вказує, що об`єктом оподаткування на нерухоме майно є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України). База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема, документів на право власності (пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України).

Згідно інформації, отриманої від Департаменту територіального контролю та довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 значиться нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , територія Грущинської сільської ради. Будівлю класифіковано як інші будівлі. Згідно рішення Грушинської сільської ради Первомайського району Харківської області XXXII сесії VI скликання від 22.01.2015 року «Про справляння податків і зборів на території Грушинської сільської ради» ставка податку для інших будівель становить 0.3 % від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м бази оподаткування для всіх типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2020 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Висновок суду вмотивований тим, що позивачем не подано й матеріалами справи не підтверджено, що вона є сільськогосподарським товаровиробником, а відтак, не відповідає вимогам, які ставляться до суб`єкта - власника нежитлової нерухомості, для звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позовних вимог.

Аргументуючи вимоги апеляційної скарги, позивач вказує, що контролюючим органом безпідставно класифіковано належну їй будівлю, як інші будівлі. Посилається на те, що об`єкт нерухомого майна нежитлова будівля, в правовстановлюючих документах класифікована як зерносховище. Вона веде особисте селянське господарство, є сільськогосподарським товаровиробником згідно Закону № 742-IV.

Крім того, вказує, що сільськогосподарським виробником є фізична або юридична особа, яка здійснює виробництво і самостійну переробку власно-виробленої продукції рослинництва і тваринництва. При цьому, це визначення пов`язується лише з виробництвом і переробкою сільськогосподарської продукції незалежно від її подальшої долі (використання у власному господарстві або реалізації).

Посилаючись на те, що судом першої інстанції розмежовано поняття сільськогосподарського товаровиробника і сільськогосподарського виробника, без врахування положень Закону № 742-IV, мотиви відхиленням норм даного закону і їх не застосування судом не наведено, що вважає протиправним.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (ч. 1 с. 313 КАС України).

03.08.2020 року до суду надійшло клопотання представника позивача Тимошенко Н.І. з проханням перенести розгляд справи на іншу дату, у зв`язку з тим, що 03.08.2020 року о 12:45 години вона має приймати участь в розгляді іншої справи. Крім того, позивач ОСОБА_1 також не може прибути до суду апеляційної інстанції для розгляду даної справи у зв`язку з дією в країні карантину.

Відхиляючи означене клопотання, колегія суддів зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 року по 31.08.2020 рок (в редакції останніх змін, у тому числі внесених постановами КМУ від 17.06.2020 року № 500 та від 22.07.2020 року № 641) на всій території України встановлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 року № 343 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, тощо.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у містах Харкові і Полтаві). Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 року регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25.05.2020 року перевезення пасажирів метрополітенами.

Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.

За положеннями ст. 129 Конституції України, ст. 2 КАС України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 205 Кодексу адміністративного судочинства України).

Колегія суддів зазначає, що в клопотанні відсутні посилання щодо наявності об`єктивних труднощів, які перешкоджають прибуттю учасників справи до засідання суду апеляційної інстанції. Крім того, представником позивача не надано доказів того, що розгляд іншої справи, в якій вона має приймати участь, є пріоритетним ніж розгляд даної справи.

Також, колегія суддів зазначає, що окрім іншого, Рада суддів України рекомендувала громадянам та іншим особам всі необхідні документи (позовні заяви, заяви, скарги, відзиви, пояснення, клопотання тощо) надавати суду в електронному вигляді на електронну адресу суду, через особистий кабінет в системі «Електронний суд», поштою, факсом або дистанційні засоби зв`язку, скористатися можливістю розгляду справи в режимі відео конференції, а також рекомендувала учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами та утриматися від відвідування приміщення суду, особливо за наявності захворювання (слабість, кашель, задуха, утруднення дихання, тощо).

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника позивача Тимошенко Н.І. про відкладення розгляду справи, оскільки визнає повідомлені заявником причини неявки позивача та його представника неповажними.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судом установлено, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 має у власності нежитлову будівлю, зерносховище, загальною площею 1.313,4 м2, за адресою: АДРЕСА_2 /а.с. 12-13/.

ГУ ДПС у Харківській області винесено податкові повідомлення-рішення, якими нараховано позивачу суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме: № 980-10 від 07.08.2017 року - за 2016 рік в розмірі 3.413,45 грн., № 0-2021 від 10.07.2018 року - за 2017 рік в розмірі 42.028,80 грн., № 0-2021 від 01.02.2019 року - за 2018 рік в розмірі 48.897,88 грн. /а.с. 50-52/.

Зазначені податкові повідомлення-рішення направлені контролюючим органом на адресу позивача рекомендованими листами 25.10.2017 року, 19.07.2018 року та 15.02.2019 року, відповідно /а.с. 24, 26, 28; зворот а.с. 50, 51, 52/, оригінали яких досліджувалися судом апеляційної інстанції під час судового розгляду.

З розрахунку до вказаних рішень податкового органу вбачається, що при визначенні розміру податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, ГУ ДПС у Харківській області керувалось ставками рішення Грушинської сільської ради Первомайського району Харківської області ХХХІІ сесії VI скликання від 22.01.2015 року та рішення Грушинської сільської ради Первомайського району Харківської області 15-13/7 ХІІ сесії VIІ скликання від 20.01.2017 року /а.с. 47/.

Суми податкових зобов`язань, що визначені в оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях, позивачем ОСОБА_1 не оспорюється.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає ПК України.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року № 71-VIII запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки, та плата за землю.

За правилами п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (п.п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України).

Відповідно до п.п. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до ст. 10 ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є місцевим податком.

За змістом п.п. 266.4.2 п. 266.4 ст. 266 ПК України органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості інформацію щодо ставок та наданих пільг юридичним та/або фізичним особам зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (п.п. 266.6.1. п. 266.2 ст. 266 ПК України).

Так, у даній справі спірним є питання застосування п.п. «ж» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України до об`єктів нерухомого майна, що належать позивачу на праві власності.

Відповідно до п.п. «ж» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України (в редакції до 01.01.2019 року) не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Відповідно до п. 30.1 ст. 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 року № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 127 «Будівлі нежитлові інші» клас 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства»).

До будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», що включає підкласи: 1271.1 «Будівлі для тваринництва»; 1271.2 «Будівлі для птахівництва»; 1271.3 «Будівлі для зберігання зерна»; 1271.4 «Будівлі силосні та сінажні»; 1271.5 «Будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства»; 1271.6 «Будівлі тепличного господарства»; 1271.7 «Будівлі рибного господарства»; 1271.8 «Будівлі підприємств лісівництва та звірівництва»; 1271.9 «Будівлі сільськогосподарського призначення інші».

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 127) «Будівлі нежитлові» належить клас (код 1271) «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», який включає будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо. До класу (код 1272) «Будівлі для культової та релігійної діяльності» належать, зокрема, церкви, каплиці, мечеті, синагоги.

Як убачається із розрахунку спірних податкових повідомлень - рішень позивачу нараховано суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за нежитлову будівлю, зерносховище.

Згідно п. 5.3 ст. 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

За визначенням п.п. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно - правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Таким чином, застереження в підпункті 14.1.235 щодо цілей глави 1 розділу XIV ПК України не означає, що у інших випадках, передбачених цим Кодексом, термін «сільськогосподарський товаровиробник» має інше змістовне навантаження.

Колегія суддів зазначає, що поняття виробника сільськогосподарської продукції (сільськогосподарський виробник) міститься у ст. 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» від 23.09.2008 року, відповідно до якої виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Національний класифікатор видів економічної діяльності України ДК 009:2005, затверджений наказом Держспоживстандарту України від 26.12.2005 року № 375, до сільськогосподарської діяльності відносить рослинництво і тваринництво.

При цьому, діяльність з перероблення сільськогосподарської продукції зазначений класифікатор відносить не до сільськогосподарської, а до продукції переробної промисловості, крім переробки власновиробленої продукції, що здійснюється безпосередньо у господарстві-виробнику.

Чинне аграрне законодавство у Законі України від 18.01.2001 року № 2238-ІІІ «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 років» (далі Закон № 2238-ІІІ) ототожнює сільське господарство (сільськогосподарське виробництво) з сільськогосподарською діяльністю, під якою розуміється вид господарської діяльності з виробництва продукції, яка пов`язана з біологічними процесами її вирощування, призначеної для споживання в сирому і переробленому вигляді та для використання на нехарчові цілі.

Отже, колегія суддів зазначає, що сільськогосподарським виробником є фізична або юридична особа, яка здійснює виробництво і самостійну переробку власно-виробленої продукції рослинництва і тваринництва. Це визначення пов`язується лише з виробництвом і переробкою сільськогосподарської продукції незалежно від її подальшої долі (використання у власному господарстві або реалізації).

У ст. 1 Закону № 2238-ІІІ розкривається визначення сільськогосподарського товаровиробника, яким є фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Значно змістовнішим є визначення, надане Законом України від 24.06.2004 року № 1877-IV «Про державну підтримку сільського господарства України», - сільськогосподарський товаровиробник - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, основною діяльністю якої є виробництво сільськогосподарської продукції та/або розведення, вирощування, вилов риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробка на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, а також здійснення операцій з її постачання, причому в такій діяльності питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менше 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що товарна сільськогосподарська продукція - це продукція сільськогосподарського виробництва, призначена для реалізації. Товарність сільськогосподарського виробництва прямо пов`язується з виробництвом продукції як товару, тобто кінцевою метою такої діяльності є відчуження сільськогосподарської продукції власного виробництва.

З урахуванням тієї обставини, що позивачем ОСОБА_1 судам першої та апеляційної інстанції не надано належних доказів того, що вона є сільськогосподарським товаровиробником, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог її адміністративного позову про скасування податкових повідомлень-рішень ГУ ДПС у Харківській області, якими їй нараховано суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки: № 980-10 від 07.08.2017 року - за 2016 рік в розмірі 3.413,45 грн., № 0-2021 від 10.07.2018 року - за 2017 рік в розмірі 42.028,80 грн., № 0-2021 від 01.02.2019 року - за 2018 рік в розмірі 48.897,88 грн.

За приписами ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Крім того, колегія суддів зазначає, що за приписами ч. 58.1 ст. 58 ПК України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу.

До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання (за наявності) та штрафних (фінансових) санкцій.

Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов`язання визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

На виконання положень п. 58.1 ст. 58 ПК України, наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 року № 1204, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.01.2016 року за № 124/28254, затверджений Порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків (далі Порядок).

Відповідно до п. 1 розд. ІІІ цього Порядку, структурний підрозділ контролюючого органу, який склав податкове повідомлення-рішення відповідно до Кодексу, роздруковує його у двох примірниках та після погодження з підрозділами правової роботи передає на підпис керівнику (виконуючому його обов`язки, його заступнику або уповноваженій особі) контролюючого органу.

Після підписання податкове повідомлення-рішення не пізніше наступного робочого дня надсилається (вручається) платнику податків.

Пунктом 3 розд. ІІІ Порядку передбачено, що податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи рекомендованим листом з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 ПК України.

Згідно п. 4 розд. ІІІ Порядку дата надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення проставляється: < >

2) працівником структурного підрозділу, до функцій якого належить реєстрація вхідної та вихідної кореспонденції, або відповідальною особою, визначеною керівником (виконуючим його обов`язки, його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу для виконання таких функцій, - у разі надіслання листом з повідомленням про вручення. При цьому повідомлення про вручення прикріплюється до примірника податкового повідомлення-рішення, який залишився в контролюючому органі (при направленні податкового повідомлення-рішення форми «Ф» - до корінця податкового повідомлення-рішення); < >

Якщо пошта (поштова служба) не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення через відсутність за місцезнаходженням платника податків (посадових осіб платника податків), їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштою (поштовою службою) в повідомленні про вручення, із зазначенням причин невручення (п. 5 розд. ІІІ Порядку).

Крім того, відповідно до ч. 42.2 ст. 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З урахуванням тієї обставини, що контролюючим органом належним чином виконано означені вимоги Закону, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами /а.с. 24, 26, 28; зворот а.с. 50, 51, 52/, колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача про те, що відповідачем порушено порядок вручення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Інші доводи апеляційної скарги означених висновків колегії суддів не спростовують.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) Т.С. Перцова В.Б. Русанова
Постанова у повному обсязі складена і підписана 13 серпня 2020 року.