Справа № 826/7354/18
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2020-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2020 року місто Київ № 826/7354/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. при секретарі судового засідання Невмержицькій О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України

третя особа директор Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції

України Кисельов Максим Євгенович

про визнання протиправними та скасування наказів від 16.08.2017 №3194/к

та від 17.08.2017 №3226/к, поновлення на роботі,

за участю представників сторін:

представника позивача- Пашиніна О.А.

представника відповідача - Адам Ю.В.

представника третьої особи - Гринчука О.Ю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства юстиції України, в якій просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №3194/к від 16.08.2017 "Про переведення ОСОБА_1 ", підписаний в.о. Державного секретаря, керівника Секретаріату Державного секретаря Міністерства Оленою Косолаповою, яким переведено Поліщука Дмитра Владислаловича, директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, з 16.08.2017 на посаду першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області з посадовим окладом згідно із штатним розписом, із збереженням 6 рангу державного службовця в межах категорії "Б" посад державної служби;

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №3226/к від 17.08.2017 "Про доповнення до наказу Міністерства юстиції України від 16 серпня 2017 року № 3194/к "Про переведення ОСОБА_1 ", підписаний в.о. Державного секретаря, керівника Секретаріату Державного секретаря Міністерства Оленою Косолаповою;

- поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді директора Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з 16.08.2017 та допустити в цій частині негайне виконання.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 13.04.2018 представником ОСОБА_1 було подано адвокатський запит на адресу Міністерства юстиції України з проханням надати перелік необхідних документів, зокрема, наказів про призначення на посаду, застосування заходів заохочення чи дисциплінарного впливу та інших. Представником позивача 07.05.2018 отримано наручно відповідь Міністерства юстиції України від 04.05.2018 за №17695/13441-33-18/14.2.1 на зазначений адвокатський запит, із долученими до неї документами, у тому числі копіями наказів Міністерства юстиції України від 16.08.2017 №3194/к, від 17.08.2017 №3226/к.

Позивач вказує, що ні з наказом Міністерства юстиції України від 16.08.2017 №3194/к, ні з наказом Міністерства юстиції України від 17.08.2017 №3226/к ОСОБА_1 ознайомлений не був.

Також зазначено, що позивач є інвалідом дитинства 3 групи, що встановлено у визначеному законом порядку, а відтак, на думку позивача, він в жодному випадку не міг бути переведений на роботу в іншу місцевість.

Позивач вважає оскаржувані накази незаконними, оскільки були прийняті без з`ясування обставин, які визначені законодавцем як такі, що підлягають обов`язковому дослідженню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.09.2018 (суддя Григорович П.О.) позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі залишено без розгляду з підстав пропущення строку звернення позивача до суду, передбаченого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом із тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено: ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.09.2018 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2019 (суддя Григорович П.О.), залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.08.2019 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 29.04.2020 касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Грунський Володимир Олегович задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.08.2019 у справі №826/7354/18 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Так, Верховний Суд вказав на необхідність перевірити, чи відповідають накази Міністерства юстиції України від 16.08.2017 №3194/к, від 17.08.2017 №3226/к вимогам частини третьої статті 41 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (далі за текстом - Закон №889-VIII).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.05.2020 постановлено здійснювати розгляд справи №826/7354/18 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Також, вказаною ухвалою від 19.05.2020 замінено у справі №826/7354/18 третю особу ОСОБА_2 на директора Департаменту державної виконавчої служби Кисельова Максима Євгеновича.

Також, представником відповідача 19.05.2020 подано пояснення, в яких зазначено, що до Міністерства юстиції України надійшла заява ОСОБА_1 про переведення на посаду першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області. Позивачем в адміністративному позові не спростовано факт написання ним заяви про переведення. Вказана заява була написана ним власноручно. При цьому доказів, які б свідчили про спонукання позивача до підписання вказаної заяви, зокрема, здійснення тиску посадовими особами відповідача, суду не надано. Позивач, будучи кваліфікованим юристом та перебуваючи на державній службі не міг не знати та усвідомлювати правові наслідки написання такої заяви на переведення. Крім того, станом на день прийняття наказу №3194/к, заяву про переведення ОСОБА_1 не було відкликано. В.о. Державного секретаря Міністерства Косолаповою О.А., після розгляду даної заяви приймаючи до уваги факт її написання та те, що ОСОБА_1 було подано її до Міністерства юстиції України, проставлено резолюцію на даній заяві, що в подальшому стало підставою для видання оскаржуваних наказів.

На думку представника відповідача, позивач посилаючись у позовній заяві на свою інвалідність, як на обставину, що виключає переведення, позивач фактично дає зрозуміти, що діяв неправомірно з метою перекручування фактів з метою подальшого оскарження наказу про переведення.

Звернуто увагу суду, що в матеріалах особової справи відсутня довідка медико-соціальної експертної комісії від 2004 року, яку позивач додає до свого позову. Доказом правомірності дій Міністерства юстиції України є також те, що в особовій картці ОСОБА_1 (форма П-2 ДС), яка заповнена власноруч позивачем у графі «додаткові відомості» «про наявність соціальних пільг» зазначено, що «пільг немає». Лише 22.12.2018 позивачем подано заяву про долучення до особової справи пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 , проте вищевказана довідка МСЕК так і долучена не була. Відтак, у даному випадку позивачем приховано факт про його інвалідність від роботодавця, а тому, приймаючи оскаржувані накази Міністерство юстиції України не знало і не могло знати про вказану обставину, що свідчить про законність дій Міністерства юстиції України.

Наголошено, що Міністерство юстиції України не зобов`язане перевіряти наявність у своїх працівників інвалідності чи інших пільг, адже сам працівник, бажаючи отримання державної допомоги для підтримки та захисту свого трудового права повинен ставити до відома про таку обставину роботодавця.

Представником позивача 29.05.2020 подано письмові пояснення, в яких вказано, що позивач є інвалідом дитинства у зв`язку з повною AV блокадою серця. Відповідно до огляду, який проводився медико-соціальною (експертною) комісією Міністерства охорони здоров`я 07.07.2004 року ОСОБА_1 було безстроково встановлено 3 групу інвалідності. В подальшому, Управлінням Пенсійного фонду України в Київському районі міста Харкова позивачу видано посвідчення серії НОМЕР_3 з довічним терміном дії.

Зауважено, що зазначені вище обставини та документи на їх підтвердження були відомі Міністерству юстиції України ще під час зайняття позивачем посади Директора Департаменту державної виконавчої служби. Також, позивачем в силу покладеного законом обов`язку, при прийнятті на роботу та щорічно в подальшому подавалися декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави, з яких чітко вбачається отримання пенсії, призначеної йому Управлінням Пенсійного фонду України в Київському районі міста Харкова.

На думку представника позивача, позивач належними та допустимими доказами довів факт наявності у нього інвалідності, що було встановлено у визначеному законом порядку. Ігнорування державним секретарем Міністерства юстиції України покладеного на нього пункту 10 частини четвертої статті 10 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" обов`язку здійснити перевірку наявності обставин, що виключали можливість переведення ОСОБА_1 на іншу посаду в іншу місцевість зумовило прийняття оскаржуваних наказів всупереч встановленого законодавством порядку. Вказане підтверджується також поясненнями представника відповідача, який в судових засіданнях неодноразово підтверджував, що жодних перевірок на виконання вимог частини третьої статті 41 Закону України "Про державну службу" не проводилося. Окрім цього, в ході судового розгляду справи жодних пояснень щодо того, чому в іншу місцевість всупереч вимог закону було переведено державного службовця, який є особою з інвалідністю та має особливо важливі особисті та сімейні обставини, відповідачем надано не було.

В судовому засіданні 01.06.2020 судом ухвалено відкласти підготовче судове засідання, у зв`язку з неявкою позивача та його представника.

В подальшому, представником відповідача 02.06.2020 подано письмові пояснення, в яких додатково зазначено, що чинне законодавство України та міжнародні договори, що ратифіковані Україною, направлені на забезпечення свободи праці як важливої гарантій конституційного права на працю та захист працівників від дискримінації, а тому ініціатива про переведення, яка виходила від позивача, на законних підставах була задоволена, підтвердженням чого стало видання оскаржуваних наказів.

Вказано, що норма частини третьої статті 41 Закону №889-VIII не може тлумачитись як така, що містить заборону, яка б не дозволяла особам з інвалідністю вільно обирати собі місце роботи та місце свого проживання. Переведення позивача було здійснено без будь-якого примусу на підставі добровільної, особистої, власноручно написаної та поданої заяви, з ініціативи самого позивача, тобто вільного обрання. Можливість переведення особи з інвалідністю за її власною заявою потрібно розглядати із системного аналізу вищевказаних норм, які гарантують особі рівні права, зокрема і право вільного вибору місця роботи. Так як до Міністерства юстиції України надійшла заява ОСОБА_1 про переведення його на іншу посаду, тобто ініціатива виходила від самого працівника, у роботодавця не було підстав для відмови у такому переведенні. У протилежному б разі, така відмова могла б бути розцінена як перешкоджання особі у вільному виборі праці. Підставою для переведення позивача стала його власна заява, тобто в даному випадку ініціатива відбулась від працівника, а тому недоцільно розглядати частину третю статті 41 Закону №889-VIII як підставу для відмови у зміні місця роботи у зв`язку із інвалідністю особи. Вказана норма лише захищає права певної категорії осіб від можливих порушень з боку роботодавця (тобто, коли переведення відбувається за ініціативою саме роботодавця). Із системного аналізу українського та міжнародного законодавства, що покликане на забезпечення свободи праці та рівних прав певної соціальної верстви населення, вбачається необхідність захисту осіб із інвалідністю від дискримінації, проте якщо розглядати частину третю статті 41 Закону 889-VIII як заборону будь-якого переведення таких осіб, постане колізія, адже особа сама бажає переведення, відмова у якому і є дискримінаційною.

На думку представника відповідача, Міністерство юстиції України під час винесення оскаржуваних наказів діяло у відповідності до статті 19 Конституції України та не мало об`єктивних підстав для відмови у задоволенні заяви позивача про переведення. Крім того, довідка МСЕК про те, що позивач є інвалідом 3 групи у матеріалах особової справи відсутня і по сьогоднішній день, що свідчить про приховування інформації про інвалідність з метою зловживання таким статусом.

Представником позивача 23.06.2020 подано письмові пояснення, в яких вказано що відповідач, незважаючи на покладений на нього законодавством прямий обов`язок вимоги щодо повідомлення Позивача про його переведення не виконав.

На думку представника позивача, посилання Міністерства юстиції України на власноручне написання позивачем заяви про переведення його на іншу посаду в іншу місцевість не можуть бути взяті до уваги, оскільки відповідачем не наведено жодних норм права, якими визначено обов`язок роботодавця перевести працівника на іншу роботу у випадку подання останнім заяви на таке переведення.

Представником відповідача 30.06.2020 подано додаткові пояснення, в яких вказано, що 16.08.2017 позивача повідомлено в телефонній розмові про видання наказу №3194/к, про що складено акт. У зв`язку з неявкою позивача до Департаменту персоналу, листом Міністерства юстиції України від 30.08.2017 №3557/14/42-17 останнього було повідомлено про необхідність прибути до Міністерства юстиції України. На виконання наказу №3194/к Головним територіальним управлінням юстиції України у Кіровоградській області було видано наказ від 17.08.2017 №886/к «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України «Про переведення ОСОБА_1 ». Не ознайомлення під підпис з наказом відбулося саме у зв`язку з бездіяльністю позивача.

В судовому засідання 02.07.2020 судом протокольною ухвалою витребувано в Міністерства юстиції України належним чином завірені матеріали особової справи позивача, у зв`язку з чим в судовому засіданні оголошено про відкладення.

Представником відповідача 09.07.2020 подано копію особової справи ОСОБА_1 .

Представником третьої особи 13.07.2020 подано пояснення, в яких останній просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 та вказав, що позивачем не заперечується, що при призначенні на посаду та в подальшому він не надавав відповідачеві документів, які підтверджують його інвалідність. Надані відповідачем у справу докази, а саме, заява позивача від 22.12.2018, свідчить, що копії документів про наявність у позивача статусу особи з інвалідністю були надані ним відповідачеві лише в грудні 2018 року, тобто через майже півтора року після винесення оскаржуваних наказів. Більше того, в матеріалах справи містяться особові картки позивача, які ним заповнювалися особисто при призначенні на посади в 2016 році та 2018 році. У відповідних графах карток про пільги, позивач або залишав пропуски, або вказував, що «пільг немає». Тобто, позивач умисно вводив в оману відповідача щодо свого статусу. Звернуто увагу суду, що відповідно до норм законодавства від державного службовця вимагається, щоб він дотримувався принципів законності, професіоналізму та доброчесності та правил етичної поведінки; державний службовець повинен проявляти ініціативу та зобов`язаний не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам суспільства та держави чи негативно вплинути на його репутацію. Приховавши від відповідача інформацію щодо свого статусу позивач порушив принцип законності та доброчесності, а також вчинив дії, які негативно впливають на репутацію державного органу та держави в цілому. Тобто, при вступі на державну службу до відповідача та в подальшому при проходженні служби позивач діяв недобросовісно та порушував свої обов`язки державного службовця.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2020 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи №826/7354/18 по суті на 10.08.2020.

В судовому засіданні 10.08.2020 представником позивача подано додаткові пояснення, в яких вказано, що особи, які відповідальні за ведення та зберігання особових справ державних службовців, жодним чином не повідомляли позивача про необхідність подання ним копій документів про надані пільги для долучений їх до особової справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.08.2020 у задоволенні клопотання представника відповідача та представника третьої особи про залишення адміністративного позову ОСОБА_1 без розгляду відмовлено.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Міністерства юстиції України від 28.04.2016 №2224/к ОСОБА_1 призначено на посаду директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з 28 квітня 2016 року.

На підставі власноруч написаної заяви ОСОБА_1 від 16.08.2017, наказом Міністерства юстиції України від 16.08.2017 №3194/к "Про переведення ОСОБА_1 ", керуючись статтею 41 Закону України "Про державну службу" ОСОБА_1 , директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, з 16 серпня 2017 року переведено на посаду першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області з посадовим окладом згідно із штатним розписом, зі збереженням 6 рангу державного службовця в межах категорії "Б" посад державної служби.

Наказом Міністерства юстиції України від 17.08.2017 №3226/к "Про доповнення до наказу Міністерства юстиції України від 16 серпня 2017 року №3194/к "Про переведення ОСОБА_1 " відповідний наказ доповнено абзацами другим-шостим щодо перерахунку на рахунок Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області грошової компенсацію за невикористані відпустки (частини щорічної основної та додаткової за вислугу років).

Позивач вважаючи накази Міністерства юстиції України від 16.08.2017 №3194/к та від 17.08.2017 №3226/к протиправними, звернувся до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначення правового статусу державного службовця регулюються Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 41 Закону №889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Згідно частини другої статті 41 Закону №889-VIII переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Частиною третьою статті 41 Закону №889-VIII визначено, що не допускається переведення в іншу місцевість державного службовця - вагітної жінки або особи, яка є єдиним опікуном дитини віком до 14 років, а також державного службовця, який у встановленому законодавством порядку визнаний особою з інвалідністю. Не допускається таке переведення також у разі виникнення у державного службовця особливо важливих особистих або сімейних обставин.

Згідно з частиною четвертою, п`ятою статті 41 Закону №889-VIII у разі переведення державного службовця на іншу посаду йому виплачується заробітна плата, що відповідає посаді, на яку його переведено. Переведення не повинно бути прихованим покаранням.

З матеріалів справи вбачається, що переведення позивача здійснено на підставі власноруч написаної ним заяви від 16.08.2017.

За посиланням представника позивача, відповідачем не наведено жодних норм права, якими визначено обов`язок роботодавця перевести працівника на іншу роботу у випадку подання останнім заяви на таке переведення. Також, на думку представника позивача, підставою для переведення є не заява державного службовця, а відповідне рішення суб`єкта владних повноважень.

Щодо вказаних тверджень, суд наголошує, що позивачем не спростовано факту власного волевиявлення щодо його переведення на іншу посаду, тобто не заперечується факт написання ОСОБА_1 заяви про переведення, а тому судом не приймаються до уваги доводи позивача щодо відсутності підстав для розгляду відповідачем заяви, яка подана з його власного бажання та ініціативного волевиявлення.

Крім того, така заява на момент прийняття спірних наказів позивачем не відкликалась, доводів та належних доказів написання відповідної заяви під тиском (примушенням) позивачем не наведено (не надано).

Листом від 30.08.2017 №3557/14/42-17 Міністерством юстиції України направлено позивачу лист, в якому повідомлено про переведення позивача на посаду першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області. Також в зазначеному листі повідомлено про необхідність терміново прибути до Міністерства юстиції для отримання належним чином оформленої трудової книжки.

Суд звертає увагу, що матеріалами справи підтверджено (том 1, а.с. 99-119, 124-128), що після факту переведення позивач неодноразово перебував на лікарняних та у відпустках, подаючи відповідні первинні документи для підтвердження правомірності своєї відсутності (листки непрацездатності (том 1, а.с. 106-119), заяви про надання відпусток (том 1, а.с.104-105), том 2, а.с. 15, 17, 19, 21, 23, 25)) із зазначенням посади, на яку його переведено спірним наказом від 16.08.2017 №3194/к «Про переведення ОСОБА_1 ».

Згідно з розрахунковими листами по заробітній платі позивача (том 2, а.с. 27) розрахунки (по відпусткам та лікарняним) з ним проводились як з першим заступником начальника Управління Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області. Облік робочого часу позивача вівся у Головному територіальному управлінні юстиції у Кіровоградській області.

Наведене в сукупності свідчить про факт обізнаності та згоди позивача щодо переведення, а також спростовує доводи позивача про зворотне.

Стосовно доводів позивача, що відповідачем при винесенні оскаржуваних наказів не враховано, що позивачу безстроково встановлено 3 групу інвалідності, про що до матеріалів справи було долучено довідку Міністерства охорони здоров`я від 07 липня 2004 року, серії МСЕ №030871 серії ХАР-03 (т.1 а.с.30), суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 24 Кодексу законів про працю України при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Згідно з статтею 25 Кодексу законів про працю України при укладенні трудового договору забороняється вимагати від осіб, які поступають на роботу, відомості про їх партійну і національну приналежність, походження, реєстрацію місця проживання чи перебування та документи, подання яких не передбачено законодавством.

Розділом 2 Порядку ведення та зберігання особових справ державних службовців, затвердженого наказом Національного агентства України з питань державної служби

22.03.2016 №64 визначено порядок ведення особової справи державного службовця розпочинається одночасно зі вступом на державну службу або іншим призначенням на посаду державного службовця.

Особова справа формується з таких документів і в такій послідовності:

особова картка державного службовця встановленого зразка;

текст Присяги державного службовця, скрiплений пiдписом державного службовця (для осiб, уперше прийнятих на державну службу);

копія паспорта державного службовця;

копія облікової картки платника податків (окрім фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

копії документів про освіту, науковий ступінь, вчене звання;

копія трудової книжки (у разі наявності);

копія військового квитка (у разi наявності);

копії документів про надані пільги (у разi наявності);

довідка про результати проведення спецiальної перевiрки (у разі її проведення) вiдповiдно до Закону України «Про запобiгання корупцiї» або копія відповідної довідки;

довідка про результати проведення перевiрки вiдповiдно до Закону України «Про очищення влади» або її завірена в установленому порядку копія;

заява про призначення на посаду;

копія акта про призначення на посаду;

витяг із протоколу засiдання конкурсної комiсiї в разі, якщо призначення здійснюється за результатами конкурсу;

копiя акта органу вищого рiвня про призначення на посаду (у випадках, передбачених законодавством);

погодження відповідних органів, передбачені законодавством для призначення на посади державних службовців.

Надалі в хронологічному порядку до особової справи за часом надходження додаються: копії актів про зміни анкетних даних, копiї документiв про підвищення рівня професiйної компетентності, біографічна довідка (у разі потреби) матеріали оцінювання результатів службової діяльності, дисциплінарна справа тощо.

Суд зазначає, що з наданої копії особової справи ОСОБА_1 не вбачається в ній наявності довідки Міністерства охорони здоров`я від 07 липня 2004 року, серії МСЕ №030871 серії ХАР-03, що свідчить про необізнаність роботодавця (Міністерства юстиції України) про наявність у працівника інвалідності.

Разом з тим, при заповненні особової картки Форми П-2 ДС в графі «Додаткові відомості» «про наявність пільг» позивачем власноруч зазначено «не має». Також, при заповнені особової картки державного службовця №1004 від 17.09.2018, позивачем взагалі не заповнено пункт 15.1 «Про наявність пільг».

Зазначене свідчить, що під час проходження державної служби в Міністерстві юстиції України позивач свідомо не повідомляв роботодавця про наявність у нього інвалідності з 2004 року.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_1 лише 22.12.2018 було подано заяву про долучення до його особової справи пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 видане Управлінням Пенсійного фонду України в Київському районі міста Харкова, тобто більше ніж через рік після винесення оскаржуваних наказів (16.08.2017 та 17.08.2017).

Враховуючи викладене та як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було повідомлено відповідача про те, що він є особою з інвалідністю 3 групи, а також не надано відповідачу копію довідки Міністерства охорони здоров`я від 07 липня 2004 року, серії МСЕ №030871 серії ХАР-03 для долучення до матеріалів особової справи.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у Міністерства юстиції України були відсутні підстави для застосування частини третьої статті 41 Закону України «Про державну службу» при винесенні оскаржуваних наказів.

Щодо доводів позивача, що роботодавцем в особі Міністерства юстиції України не було вжито дій щодо з`ясування наявності в позивача пільг, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Тобто, законодавством не передбачає обов`язку роботодавця збирати інформацію про стан здоров`я державного службовця, зокрема, про наявні у нього пільги. Більше того, закон забороняє вчинення таких дій.

Також безпідставними є доводи позивача, що відповідач мав дізнатись про наявність у ОСОБА_1 інвалідності із декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави, оскільки таку інформацію не відображено в деклараціях позивача, що встановлено під час судового розгляду справи. Сам факт отримання пенсії (вид пенсії в деклараціях позивача не вказано) не свідчить про наявність у особи статусу інвалідності.

Відтак, матеріали справи свідчать, що ініціатива про переведення, яка виходила від позивача, на законних підставах була задоволена, переведення позивача було здійснено без будь-якого примусу на підставі добровільної, особистої, власноручно написаної та поданої заяви, з ініціативи самого позивача, тобто вільного обрання. Інформація про те, що позивач є інвалідом 3 групи до роботодавця на час прийняття оскаржуваних наказів не доводилась позивачем. Фактично позивач заперечував наявність у нього будь-яких пільг при заповненні особової картки Форми П-2 ДС.

Виходячи з вищезазначеного суд дійшов висновку, що спірний наказ від 16.08.2017 №3194/к «Про переведення ОСОБА_1 » та, відповідно, спірний наказ від 17.08.2017 №3226/к як похідний, прийняті відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, отже є правомірними та скасуванню не підлягають.

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, виходячи з меж заявлених позовних вимог, беручи до уваги висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 29.04.2020, на підставі наданих сторонами пояснень та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В

Повний текст рішення виготовлено та підписано 12.08.2020