Справа № 607/9424/17
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2020-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

14 серпня 2020 року

Київ

справа №607/9424/17

адміністративне провадження №К/9901/29200/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Шарапи В.М.,

суддів - Желєзного І.В., Чиркіна С.М.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області (далі - управління ПФУ) на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 листопада 2017 року у складі судді Братасюка В.М. та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2018 року у складі колегії суддів: Старунського Д.М. (головуючий), суддів: Курильця А.Р., Кушнерика М.П. у справі за позовом ОСОБА_1 до управління ПФУ про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії, -

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

1. У липні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом у якому просив, з урахування клопотання від 5 вересня 2017 року:

1.1 просив визнати неправомірними дії управління ПФУ щодо нарахування йому пенсії у розмірі нижче, ніж прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність, встановлений законом;

1.2 зобов`язати відповідача провести перерахунок пенсії позивачу;

1.3 виплатити йому пенсію у розмірі не нижче прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, встановлений законом починаючи з 1 лютого 2017 року з урахуванням раніше виплачених сум та встановити строк 15 днів для подання відповідачем до суду звіту про виконання постанови.

2. Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області постановою від 2 листопада 2017 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2018 року, позов задовольнив частково.

Визнав неправомірною відмову управління ПФУ у нарахуванні ОСОБА_1 пенсії у розмірі нижчому, ніж прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність, встановлений Законом. Зобов`язав управління ПФУ здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 у розмірі не нижчому прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, встановленого законом, починаючи з 1 лютого 2017 року. У задоволенні решти вимог відмовив.

2.1 Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, із висновком якого погодився суд апеляційної інстанції виходив із того, що у позивача наявне право на пенсію в розмірі не нижчому ніж розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а відтак дії відповідача щодо відмови в перерахунку пенсії позивача у зв`язку із збільшенням на законодавчому рівні прожиткового мінімуму є неправомірними.

Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача здійснити виплату пенсії у розмірі не нижчому прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, встановленого законом, з урахуванням раніше виплачених сум, то такі є передчасними.

3. Судами попередніх інстанцій встановлено що:

3.1 14 червня 2012 року ОСОБА_1 призначено пенсію за віком на пільгових умовах (із зниженням пенсійного віку) відповідно до вимог Закону України від 9 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV)

3.2 9 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до управління ПФУ з заявою про перерахунок йому пенсії.

3.3 Листом №551/С-11 від 14 листопада 2016 року управління ПФУ відмовило ОСОБА_1 у перерахунку пенсії, посилаючись на те, що його загальний страховий стаж становить 25 років 1 місяць 24 дні, який є недостатнім для виплати пенсії за віком у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до статті 28 Закону №1058-IV.

3.4 27 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до управління ПФУ з заявою про перерахунок та виплату йому пенсії у розмірі не нижчому ніж розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням виплачених сум, починаючи з 1 лютого 2017 року.

3.5 Однак, листом №247/С-11 від 4 серпня 2017 року управління ПФУ відмовило ОСОБА_1 у перерахунку пенсії, з аналогічних підстав, що викладені у попередньому листі.

3.6 Уважаючи, що його права порушені позивач звернувся до суду з даним позовом.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:

4. Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій відповідач звернувся із касаційною скаргою, у якій просить скасувати зазначені рішення судів та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

4.1 На обґрунтування касаційної скарги зазначив, що судами першої та апеляційної інстанцій допущені порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, відповідач вказує на те, що пенсійна виплата обрахована згідно норм діючого законодавства.

5. Відзив на касаційну скаргу позивач не подав.

Висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:

6. При розгляді касаційної скарги колегією суддів враховуються приписи частин першої-другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України; у редакції, що діяла до 8 лютого 2020 року), у відповідності до яких суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

7. Норми матеріального права під час перевірки судом касаційної інстанції правильності їх застосування судами попередніх інстанцій застосовуються у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин. Розгляд касаційної скарги Суд касаційної інстанції здійснює за правилами, встановленими КАС України станом до 8 лютого 2020 року.

8. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

9. Правовідносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування врегульовані, зокрема нормами Закону №1058-IV та Закону України від 5 листопада 1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення».

10. Згідно із пунктом 2 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди:

1) особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення".

У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

11. Частиною першою статті 28 Закону №1058-IV визначено, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі зменшується на розмір зазначеної пенсії.

12. За наявності страхового стажу меншої тривалості, ніж передбачено частиною першою цієї статті, пенсія за віком встановлюється в розмірі, пропорційному наявному страховому стажу, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком (частина друга статті 28 Закону № 1058-IV).

13. Відповідно до частини третьої статті 28 Закону №1058-IV мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом.

14. Пунктом 2 постанови №265 (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2014 року №112) установлено, що у разі, коли щомісячний розмір пенсійних виплат, державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам, крім осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат, встановлених законодавством, крім пенсій за особливі заслуги перед Україною), не досягає 949 гривень, таким особам надається щомісячна державна адресна допомога у сумі, що не вистачає до зазначеного розміру.

15. З огляду на вищенаведені норми Закону №1058-IV та постанови №265, у разі відсутності необхідного стажу для призначення пенсії у розмірі прожиткового мінімуму (у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років), за рахунок коштів Пенсійного фонду виплачується пенсія, розрахована пропорційно наявному страховому стажу, а щомісячна державна адресна допомога в розмірі, що не вистачає до 949, 00 грн, виплачується за рахунок коштів державного бюджету.

16. Крім того, абзацом другим частини першої статті 58 Закону №1058-IV установлено, що організовуючи в Україні систему соціального захисту, в тому числі, пенсійного забезпечення, держава, діючи в межах допустимого розсуду, заклала основу самоврядності її функціонування, що базується на принципах, закріплених у статті 7 цього Закону, серед яких має місце заінтересованість кожної працездатної особи у власному матеріальному забезпеченні після виходу на пенсію, рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків щодо сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, диференціації розмірів пенсій залежно від тривалості страхового стажу та розміру заробітної плати (доходу), солідарності та субсидування в солідарній системі.

17. Таким чином, сьогоднішній стан системи пенсійного забезпечення, яке здійснюється в межах солідарно-накопичувальної системи загальнообов`язкового державного соціального страхування (першого-другого рівнів), не передбачає прямого взаємозв`язку між розміром сплачених сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що розраховується і сплачується виходячи з нормативного закріплення бази у статті 7 Закону України від 8 липня 2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», та розміром пенсійних виплат. Водночас, зважаючи на соціальну солідарність та справедливість у системі соціального захисту, до складу якої входить система пенсійного забезпечення, держава нормативно встановлює передумови щодо визначення пропорційної взаємозалежності між участю особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та рівнем її подальшого пенсійного забезпечення за рахунок вказаної системи фінансування пенсій та інших соціальних виплат.

18. Частина третя статті 46 Конституції України визначає гарантію, за якою пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Вказане положення повторюється у частині другій статті 7 Закону №1058-IV.

19. Їх застосування у комплексному підході до аналізу системи соціального забезпечення в Україні визначає необхідність сукупного забезпечення державою рівня життя, не нижчого від прожиткового мінімуму, як через систему пенсійних так і інших соціальних виплат («пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування»), а отже, як за рахунок солідарно-накопичувальної системи, так і коштів Державного бюджету України, в рамках виконання конституційних зобов`язань перед особою.

20. Таким чином, законодавством відмежовано поняття «пенсійні виплати» від інших соціальних виплат (допомоги, доплати, надбавки та підвищення до зазначених виплат), виходячи з того, за рахунок яких коштів вони виплачуються (або з коштів Пенсійного фонду з Накопичувального пенсійного фонду, який формується за рахунок пенсійних внесків, сплачених учасниками накопичувальної системи пенсійного страхування, або за рахунок Державного бюджету України). Відповідно, від цього залежить, який орган є відповідальним за виплату.

21. Держава взяла на себе зобов`язання створити альтернативні компенсаторні механізми забезпечення достатнього рівня життя за рахунок системи гарантування права на соціальний захист на рівні, не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого законом, шляхом виплати додаткових соціальних допомог, надання безоплатно соціальних послуг, безоплатного або з істотною знижкою отримання права на медичне забезпечення та придбання лікарських засобів, компенсації соціальних витрат тощо, а тому оцінка не може ґрунтуватися лише на підході порівняння абсолютного значення розміру конкретної пенсійної виплати, оскільки в межах реалізації соціальних прав, особа користується і іншими видами допомоги від держави.

22. Саме на виконання своїх зобов`язань у сфері соціального захисту на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, державою унормовано здійснення соціальних виплат на підставі постанови №265, Закону України від 18 травня 2004 року №1727-IV «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», Закону України від 1 червня 2000 року №1768-III «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» тощо.

23. Отже, колегія суддів дійшла висновку, що у своїй сукупності вказані норми матеріального права не суперечать один одному та частині третій статті 46 Конституції України, і лише свідчать про право позивача звернутися до відповідного органу соціального захисту населення для отримання державної соціальної допомоги, яка б забезпечила рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого Законами про Держбюджет України на відповідний рік.

24. Оскільки, у справі, яка розглядається страховий стаж позивача на момент призначення пенсії склав менше 35 років, то відсутні підстави для визнання протиправними дій пенсійного органу та задоволення позову, в межах розгляду даної справи.

25. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 8 травня 2018 року, 17 травня 2019 року (справи №№607/8511/17, 709/2410/16, відповідно).

26. Відповідно до частини першої статті 351 КАС України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

27. За таких обставин Колегія суддів не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позову.

28. Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права.

29. За вказаних обставин, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень в частині щодо задоволення позовних вимог та прийняття нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову.

Керуючись пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року №460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області задовольнити.

Постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 листопада 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2018 року у частині задоволення позову про визнання неправомірною відмову Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області у нарахуванні ОСОБА_1 пенсії у розмірі нижчому, ніж прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність, встановлений Законом та зобов`язання Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 у розмірі не нижчому прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, встановленого законом, починаючи з 1 лютого 2017 року скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

У решті постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 листопада 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2018 року, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та не оскаржується.

Суддя-доповідач В.М. Шарапа

Судді: І.В. Желєзний

С.М. Чиркін