Справа № 826/10053/18
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2020-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 826/10053/18

провадження № К/9901/12037/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Данилевич Н. А., Шевцової Н. В.

розглянув у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції справу

за позовом ОСОБА_1 до Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в місті Києві, Державного реєстратора управління Державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Дахно А. М., третя особа - Головне територіальне управління юстиції в місті Києві, про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2019 року (суддя Мазур А. С.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2019 року (судді Літвінова Н. М., Коротких А. Ю., Федотов І. В.),

Суть спору та встановлені фактичні обставини справи.

1. У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва (далі - Голосіївський РДВС), державного реєстратора управління Державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Дахно А.М. (далі також - Державний реєстратор Дахно А.М.) з вимогами:

1.1 скасувати постанову від 08.04.2013 № 34156324 про арешт майна ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження;

1.2 скасувати рішення державного реєстратора управління Державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Дахно А.М. від 16.04.2013 № 1671392 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вид обтяження - арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , номер запису обтяження 671392 від 16.04.2013.

2. Пояснила, що 15.06.2018 ознайомилася із матеріалами виконавчого провадження № 34156329, з яких дізналася про те, що постановою від 08.04.2013 накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. Зауважила, що в цій постанові не зазначено про арешт житлового будинку на АДРЕСА_1 (який належить їй). Переконує, що державний виконавець відділу ДВС Голосіївського районного управління юстиції м. Києва неправомірно наклав арешт на все майно боржника ОСОБА_1 в межах всієї суми стягнення, а не періодичних платежів, які стягуватися на підставі вироку Золотоніського міськрайонного суду від 03.03.2011.

3. Щодо позовних вимог до Головного територіального управління юстиції у м. Києві позивач зазначила, що Державний реєстратор Дахно A.M. вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис від 16.04.2013 №671392 на підставі постанови державного виконавця, якої не має в матеріалах виконавчого провадження, що свідчить про порушення останнім вимог статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

4. Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області вироком від 03.03.2011 (у справі №1-49/2011) визнав ОСОБА_1 винною у скоєнні злочину, передбаченого статтею 286 Кримінального кодексу України та стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 629896,15 грн моральної шкоди відповідно до договору про відшкодування моральної та матеріальної шкоди від 23.11.2010; стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 293308,30 грн моральної шкоди відповідно до договору про відшкодування моральної та матеріальної шкоди від 23.11.2010.

5. За текстом згаданого договору про відшкодування матеріальної та моральної шкоди від 23.11.2010 кошти в гривнях у розмірі еквіваленту 35000 доларів США на момент оплати по курсу гривні до долару США, встановленого Національним банком України (далі - НБУ), але не менше ніж 277120, що дорівнює 35000 доларів США по курсу НБУ на день підписання цього договору, сплачуються Стороною-1 не пізніше 30.11.2010. Кошти в гривнях у розмірі еквіваленту 115000 доларів США сплачуються Стороною-1 ( ОСОБА_1 ) Стороні-2 ( ОСОБА_2 ) рівними щомісячними платежами. Згідно з п. 2.3 Договору розмір щомісячних платежів грошових коштів становить в гривнях еквівалент 800 доларів США на момент оплати по курсу гривні до долару США, встановленого НБУ, але не менше ніж 6334, 00 грн, що дорівнює 800 доларів США по курсу НБУ на день підписання цього Договору.

6. Щомісячні платежі грошових коштів Стороною-1 здійснюються з « 01» по « 10» число включно кожного поточного місяця (п. 2.6 Договору). Сторона-1 зобов`язується повністю та у встановлені строки сплатити суму грошових коштів Стороні-2, визначеної п.2.2.2. цього Договору, не пізніше « 10» листопада 2022 року.

7. 02.08.2012 Золотоніський міськрайонний суд видав виконавчі листи про стягнення моральної шкоди, які подано до відділу ДВС Голосіївського районного управляння юстиції у м. Києві до виконання. На підставі матеріалів виконавчого провадження № 341563229 суди попередніх інстанцій з`ясували, що державний виконавець звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області із поданням про роз`яснення рішення суду.

8. Золотоніський міськрайонний суд постановою від 20.05.2013 у справі № 695/1485/13-к роз`яснив, що виконавчі листи у справі № 1-49/11, видані 02.08.2012 Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 629896,15 грн та на користь ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 293 308, 30 грн підлягають примусовому виконанню.

9. 11.09.2012 головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного відділу юстиції у м. Києві виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № ВП 34156329 та надав боржнику строк до 17.09.2012 для самостійного виконання рішення суду.

10. 08.04.2013 головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного відділу юстиції у м. Києві виніс постанову про арешт всього майна боржника - ОСОБА_1 у межах стягнення 923204,45 грн та заборону відчужування будь-якого майна, що належить боржнику.

11. Відповідно до матеріалів виконавчого провадження, державний виконавець направив запит про надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за результатами якого встановив, що у власності ОСОБА_1 перебуває нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення загальною площею 650,0 кв. м., що за адресою: АДРЕСА_2 , та будинок загальною площею 71,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Отримав також довідку про доходи, за якою позивач у період з 01.10.2012 по 31.03.2013 отримала 6000,00 грн.

Листом від 13.12.2013 державний виконавець повідомив, що за період з вересня 2012 року по грудень 2013 року боржник пред`явила квитанції про сплату коштів на суму 42000,00 грн., станом на 13.12.2013 боржник сплатила на користь стягувачів 149600,00 грн.

Позивач вважаючи, що державний реєстратор передчасно застосував обтяження у вигляді арешту майна, звернулася із цим позовом до суду.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

13. Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 31 січня 2019 року відмовив у задоволенні позову повністю.

14. Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 28 березня 2019 року залишив рішення суду першої інстанції без змін.

15. Суди попередніх інстанцій взяли до уваги те, що на час ухвалення оскарженої постанови відповідач мав інформацію стосовно прострочення сплати ОСОБА_1 заборгованості та неповну сплату періодичних платежів, що передбачені згаданим Договором.

16. Зокрема зазначили, що під час розгляду справи позивач надала суду копії документів стосовно здійснених нею виплат на виконання вимог Договору до моменту прийняття оскаржуваної нею постанови. На підставі цих документів суди констатували, що ОСОБА_1 систематично сплачувала платежі у меншому розмірі, ніж це визначено умовами Договору, та з порушенням строку здійснення платежів (що відповідно до пункту 3.2. Договору є однією з підстав вимагати від позивача виплатити всю суму грошових коштів). Це підтверджується також копією листа позивача, адресованого начальнику відділу Голосіївського РУЮ в м. Києві від 15.04.2013, у якому ОСОБА_1 пояснює причини тимчасової неможливості виконання своїх зобов`язань згідно з Договором та зазначає, що скрутна фінансова ситуація у неї виникла через наявність нотаріально засвідченого зобов`язання про виплату матеріальної шкоди ОСОБА_4 .

17. На основі пояснень представника позивача, наданих суду апеляційної інстанції, цей суд виснував, що позивач систематично різними сумами здійснювала погашення боргу. Водночас, як зазначив цей суд, представник позивача не спростував факту наявності заборгованості ОСОБА_1 перед стягувачем та здійснення платежів з недотриманням строків, передбачених Договором.

18. Відповідно, станом на час прийняття оскаржуваної позивачем постанови, у відповідача була інформація стосовно прострочення сплати ОСОБА_1 заборгованості та неповну сплату періодичних платежів, що передбачені договором.

19. Апеляційний суд врахував також, що державний виконавець не визначав вартості майна та не проводив його оцінки, тому нема підстав стверджувати, що вартість майна перевищує суму боргу. Враховуючи водночас наявність підтвердженої доказами простроченої заборгованості позивача перед стягувачами, яка за умовами Договору є підставою для стягнення грошових коштів у повному обсязі, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що постанова Голосіївського РДВС від 08.04.2013 № 34156324 про арешт майна ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження є правомірною та обґрунтованою.

Касаційне оскарження.

20. У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

21. Вимоги обґрунтовує, зокрема, тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що за Договором від 23.11.2010 (невід`ємна частина вироку Золотоніського міськрайонного суду від 03.03.2011 у справі № 1-49/2011) не передбачено стягнення воднораз суми та періодичних щомісячних платежів (розмір яких повинен становити не менше 6334,00 грн); остаточно ОСОБА_1 повинна виплатити свої зобов`язання за Договором до 10.11.2022; вимагати одноразової виплати обумовлених у Договорі сум (моральної та матеріальної шкоди) немає підстав.

22. Доводить також, що суди залишили поза увагою її твердження про те, що на дату винесення оскарженої постанови вона добровільно сплатила заборгованість за своїми зобов`язаннями щодо періодичних платежів, на підтвердження чого долучила платіжні документи.

23. Переконує, що на дату звернення стягувачів із клопотанням про накладення арешту на все майно вона вже на той час виплатила зобов`язань за щомісячними платежами на загальну суму 127200 грн. (тобто виконала свій обов`язок виплачувати по 6334,00 грн щомісяця (від дати видання виконавчого документа до накладення арешту на все майно).

24. Позивач зазначила також про те, що з її заробітної плати утримувалися 50% для виплати відшкодування, а частину зобов`язань вона виплатила потерпілим за рахунок страхового відшкодування. Зазначені обставини, на думку позивача, суди попередніх інстанцій теж не взяли до уваги.

25. Зауважила, що суди не дослідили матеріалів реєстраційної справи, а їхній висновок про те, що помилка у даті документа, на підставі якого внесено відомості до Державного реєстру, є технічною помилкою, вважає неаргументованим і безпідставним.

26. Крім того зазначила, що державний виконавець: не надіслав їй належним чином постанови про відкриття виконавчого провадження, у спірній постанові не згадано про будинок на АДРЕСА_1 , який належав позивачці (де проживає її мати); безпідставно наклав арешт на все майно (а не в межах суми стягнення), не визначивши суми перед тим суми заборгованості; перед зверненням стягнення на нерухоме майно не пересвідчився чи є в неї інше майно (грошові кошти та рухоме майно, за рахунок якого можна погасити борг);

Оцінка Верховного Суду.

27. Відповідно до статті 1 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон №606-XIV, в редакції, як була чинною станом на момент видання оскаржуваної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

28. Відповідно до частини першої статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

29. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

30. За частиною першою статті 27 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

31. Відповідно до частини першої статті 32 Закону № 606-XIV заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

32. Згідно з частинами першою-четвертою статті 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

33. За частинами п`ятою-сьомою статті 52 Закону № 606-XIV у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

34. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

35. У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов`язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

36. У цій справі предметом спору є постанова державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 08.04.2013 № 34156324.

37. З позовом про скасування цієї постанови позивач звернулася до суду після того, як у 2018 році стягувачі ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) в судовому порядку оспорили договір дарування житлового будинку від 16.05.2013 (який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

38. В рамках тієї цивільної справи позивач, відповідно до її пояснень, дізналася про існування постанови від 08.04.2013 № 34156324, тож у червні 2018 року подала цей позов, обґрунтовуючи поважність причин пропуску наведеними обставинами.

39. Аналізуючи наведені норми законодавства у зіставленні з встановленими обставинами цієї справи колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що спірна постанова є правомірна.

40. У цьому зв`язку треба зазначити, що на примусовому виконанні державного виконавця був виконавчий документ Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 02.08.2012 № 1-49/2011. Обов`язком державного виконавця є вживати заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом.

41. Накладення арешту на майно боржника є способом забезпечити виконання зобов`язань цього боржника (у виконавчому провадженні). Безумовно, такий захід обмежує можливість/право власника розпоряджатися цим майном (зокрема нерухомістю), однак це вимушений захід з боку державного виконавця, який він реалізовував на підставі Закону № 606-XIV.

42. У контексті обставин цієї справи варто додати, що це обтяження не звільняє боржника у виконавчому провадженні від обов`язку надалі виконувати свої зобов`язання, а так само не доводить, що за рахунок нерухомого майна державний виконавець у першу чергу й одразу почне примусове виконання виконавчого документа та вимагатиме воднораз дострокової виплати зобов`язань за Договором. Тому у вимірі цього спору доводи позивача про те, що звернення стягнення на нерухомість має здійснюватися в останню чергу є безпідставні і поспішні.

43. У справі встановлено, що постанову про арешт майна боржника державний виконавець ухвалив після того, як до нього звернулися стягувачі у зв`язку з тим, що позивач почала виплачувати щомісячні платежі у меншому розмірі та не завжди у визначений строк.

44. Доводи позивачки про те, що вона виплачує щомісяця свої зобов`язання перед стягувачами, а також про загальну суму уже виплачених коштів та про способи/засоби виплати цих коштів не заперечують того, що для накладення арешту на нерухомість позивача державний виконавець мав об`єктивні підстави. Знову зазначимо, що державний виконавець зобов`язаний вживати заходів для реального виконання виконавчого документа і для цього використовує надані йому Законом способи.

45. Понад те, звернення з цим позовом, як висновується з пояснень позивача, пов`язано власне не зі зверненням стягнення на арештоване майно та сумою заборгованості боржника. У контексті обставин цієї справи зауважимо, що протягом п`яти років відколи державний виконавець ухвалив постанову про арешт майна боржника та заборони його відчуження і до звернення з цим позовом до суду будь-яких порушень у тому сенсі, як їх окреслено у касаційній скарзі, у позивача, як витікає з обставин справи, не виникало. Виняток - будинок на адресою: АДРЕСА_1 , який позивач у 2013 році подарувала своїй матері (під час дії арешту на майно боржника та заборони його відчуження), що власне і спричинило, як висновується з пояснень позивачки, звернення з цим позовом у 2018 році.

46. З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що в обсязі з`ясованих у справі обставин та правового регулювання спірних відносин правильними є висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення цього позову. З приводу вимог до державного реєстратора треба додати, що в цій частині позовні вимоги є похідними від вимог про скасування спірної постанови. Тож аргументи позивача про неповне з`ясування обставин справи висновків судів в цій справі не спростовують.

47. Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

48. Згідно з частинами першою, другою статті 341 КАС (тут і далі - в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

48. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

49. Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

50. Переглянувши оскаржені судові рішення в межах доводів касаційної скарги відповідно до статті 341 КАС, колегія суддів не встановила неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права.

51. Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій та обставин справи не спростовують.

Керуючись пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX, статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2019 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді Н. А. Данилевич

Н. В. Шевцова