Справа № 160/7555/20
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2020-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 серпня 2020 року Справа № 160/7555/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голобутовського Р.З., розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Офісу великих платників податків ДФС до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов,
07.07.2020 року Офіс великих платників податків ДФС (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач), в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:
- зупинити виконавче провадження на підставі постанови від 10.02.2020 року у виконавчому провадженні №61157131 шляхом заборони вчиняти будь-які виконавчі дії та прийняття будь-яких рішень - до винесення рішення за результатами розгляду даного позову;
- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Григорян Олени Грайровни про відкриття виконавчого провадження №61157131 від 10.02.2020 року;
- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Григорян Олени Грайровни про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 10.02.2020 року;
- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Григорян Олени Грайровни про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 10.02.2020 р.
Ухвалою суду від 10.07.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою суду від 10.08.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи на 18.08.2020 року. Цією ж ухвалою відповідачу встановлено строк для надання відзиву на позовну заяву до 18.08.2020 року.
Відповідачем у встановлений в ухвалі строк відзиву на позовну заяву не надано.
Як передбачено ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. З власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
У судове засідання з`явились представники позивача. Позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Проти розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечували.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка будь-якого учасника справи в судове засідання, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
18.08.2020 року судом ухвалено продовжувати розгляд справи в порядку письмового провадження.
У відповідності до вимог ст. ст. 205, 243 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу у порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
17.01.2019 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом в адміністративній справі №160/7378/18 за позовом Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» до Державної фіскальної служби України Офісу великих платників податків ДФС про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії винесено рішення, яким:
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2019 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.01.2019 року у справі № 160/7378/18 залишено без змін.
Так, 19.09.2019 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.01.2019 року набрало законної сили.
31.10.2019 року ухвалою Верховного Суду відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.01.2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19.09.2019 року.
Постановою від 10.02.2020 року головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Григорян О.Г. відкрито виконавчого провадження ВП № 61157131 за виконавчим листом № 160/7378/18, виданим Дніпропетровським окружним адміністративним судом 20.05.2019 року.
Постановою від 10.02.2020 року головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Григорян О.Г. визначено для боржника - Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби розмір мінімальних витрат виконавчого провадження - 195,30 грн.
Не погоджуючись із вказаними постановами й вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить із наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади щодо примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) врегульовані Законом України "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIII).
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. (ч. 1 ст. 1 Закону №1404-VIII)
Згідно зі ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається, зокрема, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).
Статтею 18 Закону №1404-VIII встановлені обов`язки і права виконавців. Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Частиною. 5 ст.26 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону №1404-VIII за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).
Частиною 1 ст. 28 Закону встановлено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
На виконання вимог Закону відповідачем направлено на адресу позивача постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №61157131 від 10.02.2020 року за виконавчим листом № 160/7378/18, виданим Дніпропетровським окружним адміністративним судом 20.05.2019 року, із зазначенням про необхідність боржнику виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.
У позовній заяві позивачем зазначено, що 13.02.2020 року ним отримано спірні постанови, у тому числі, і вказану постанову про відкриття виконавчого провадження.
Судом встановлено, що протягом визначеного у постанові ВП №61157131 від 10.02.2020 року 10-денного строку позивач не здійснив будь-яких заходів щодо виконання рішення суду.
Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що виконати рішення суду неможливо, оскільки на сьогодні чинним законодавством не передбачено механізму відшкодування сум ПДВ, включених до Тимчасового реєстру, та структуру такого реєстру, з огляду на наступне.
Як передбачено п. 9 ч. 2 ст. 129. Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Згідно зі ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Однією із засад виконавчого провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону № 1404-VIII є обов`язковість виконання рішень.
Відповідно до положень ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Крім того, згідно з ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Приписами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, у справі Soering vs UK Європейський суд визначив, що Конвенція як правовий акт, що забезпечує захист прав людини, передбачає, що її гарантії мають бути реальними та ефективними. Будь-яке тлумачення прав та свобод, що гарантуються, має відповідати загальним рисам Конвенції, мета якої забезпечення і розвиток ідеалів і цінностей демократичного суспільства. Таким чином, на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили.
Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.
Судове рішення за своєю суттю охороняє права, свободи та законні інтереси фізичних та юридичних осіб, а виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження, яким досягається кінцева мета правосуддя - захист інтересів фізичних та юридичних осіб і реальне поновлення їхніх порушених прав.
Європейський суд з прав людини у рішенні по справі Горнсбі проти Греції від 19.03.1997 р. вказав, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
Також суд звертає увагу на те, що невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, у справі Півень проти України Європейський суд констатував порушення ст.6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправдане недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання, та відсутністю у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади.
Крім того, суд звертає увагу, що ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.07.2020 року у справі №160/7378/18 встановлено судовий контроль за виконанням Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби та Державною фіскальною службою України рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.01.2019 року у адміністративній справі №160/7378/18 за позовом Приватного акціонерного товариства Дніпровський металургійний завод до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, Державної фіскальної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії. Зобов`язано Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби та Державну фіскальну службу України подати до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звіт про виконання судового рішення у адміністративній справі №160/7378/18 відповідно до ст.382 КАС України у строк до 03.08.2020 року.
З огляду на викладене, оскільки жодних дій, що свідчили б про добровільне виконання судового рішення позивач не вчинив, постанова про відкриття виконавчого провадження винесена державним виконавцем на підставі, у межах та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, відповідає критеріям, визначеним у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 10.02.2020 року (яку фактично просить скасувати позивач, що видно з тексту позовної заяви), суд зазначає наступне.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 3, 4 ст. 27 Закону №1404-VII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Таким чином, стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання, яке виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа. Відтак, одночасно з відкриттям виконавчого провадження виконавець повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору.
Судом встановлено, що постановою від 10.02.2020 року головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Григорян О.Г. відкрито виконавчого провадження ВП № 61157131 за виконавчим листом № 160/7378/18, виданим Дніпропетровським окружним адміністративним судом 20.05.2019 року.
Одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем 10.02.2020 року винесено постанову про стягнення виконавчого збору з боржника, що передбачено нормами чинного законодавства України.
Суд також враховує висловлений у постанові від 07.03.2018 року Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 750/7624/17 правовий висновок про те, що ч. 3 ст. 27 Закону №1404-VІІІ прямо передбачає обов`язок сплати боржником виконавчого збору при примусовому виконанні рішення немайнового характеру, тобто незалежно від провадження державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення.
Крім того, суд зауважує, що зі змісту позовної заяви неможливо встановити, з чим саме позивач пов`язує вимогу про скасування зазначеної постанови, оскільки у позовній заяві не наведено жодного аргументу щодо її протиправності.
З огляду на викладене, суд робить висновок, що вказана постанова є правомірною, винесена державним виконавцем на підставі, у межах та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, відповідає критеріям, визначеним у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 10.02.2020 року, суд зазначає наступне.
Одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем 10.02.2020 року винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
Відповідно до ч. ч. 2-4 ст. 42 Закону №1404-VII витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Крім того, питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню, врегульовані Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5.
Пунктом 2 розділу VI зазначеної Інструкції № 512/5 встановлено, що витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.
Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).
Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).
До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що за своїм призначенням виконавчий збір є винагородою державному виконавцю за вчинення ним заходів примусового виконання рішення, яке боржник не виконав добровільно. Водночас, боржник зобов`язаний відшкодувати державному виконавцю витрати, понесені ним у зв`язку з примусовим виконанням судового рішення. Про стягнення виконавчого збору державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.
Разом з тим, у випадках, визначених частиною 3 статті 42 Закону № 1404-VIII та пунктом 2 розділу VI Інструкції № 512/5 державний виконавець зобов`язаний винести окрему постанову про стягнення витрат виконавчого провадження, яку зобов`язаний надіслати боржнику протягом установленого Законом № 1404-VIII строку.
З матеріалів справи видно, що державним виконавцем 10.02.2020 року, тобто одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, який становить 195,30 грн - за винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, що цілком узгоджується із спеціальним нормативно-правовим актом - Інструкцією з організації примусового виконання рішень, а саме абз. 2 п. 2 розділу VI Інструкції № 512/5.
Поряд із цим, зі змісту адміністративного позову неможливо встановити, з чим саме позивач пов`язує вимогу про скасування зазначеної постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 10.02.2020 року, оскільки у позовній заяві не наведено жодного аргументу щодо її протиправності.
З огляду на викладене, суд робить висновок, що зазначена постанова є правомірною, винесена державним виконавцем на підставі, у межах та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, відповідає критеріям, визначеним у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Щодо вимоги про зупинення провадження на підставі постанови від 10.02.2020 року у виконавчому провадженні № 61157131 шляхом заборони вчиняти будь-які виконавчі дії та прийняття будь-яких рішень до винесення рішення за результатами розгляду позову, суд зазначає, що така позовна вимога до відповідача не відповідає ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, відтак, задоволенню не підлягає.
Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Виходячи із меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд робить висновок, що позовна заява є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.
Відповідно до положень частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений позивачем судовий збір не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись статтями 9, 77, 90, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,
У задоволенні позовної заяви Офісу великих платників податків ДФС до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строк, передбачений ч. 6 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський