Справа № 400/2061/20
Суддя: Лебедєва Г. В.
Дата ухвалення: 2020-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2020 р. № 400/2061/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лебедєвої Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (надалі - відповідач) з позовними вимогами про:

- визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного Фонду України у Миколаївській області щодо невиплати ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-XII від 22.10.1993 року (зі змінами від 23 листопада 1995 року № 458/95-ВР) підвищення до пенсії в розмірі 150 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного Фонду України у Миколаївській області, перерахувати та виплатити ОСОБА_1 , підвищення до пенсії як учаснику бойових дій відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гаранти їх соціального захисту" № 3551-XII від 22.10.1993 року (зі змінами від 23 листопада 1995 року № 458/95-ВР) виходячи з розміру 150 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з дня призначення пенсії 09.04.2009 року.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 , є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України, для ветеранів війни - учасників бойових дій. Відповідно до ч.3 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції Закону України № 458/95-ВР від 23 листопада 1995 року «Учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 150 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Однак, після внесеная змін до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» частина третя даної статті стала четвертою та Законом України № 2939 від 5 жовтня 2005 року учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Тобто, учасникам бойових дій підвищення до пенсії було зменшено із 150 % до 25%. Вказав, що в рішенні Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року зазначено, що соціальний захист ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551, спрямований на забезпечення їм достатнього життєвого рівня. Обмеження або скасування пільг для ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551, без рівноцінної їх заміни чи компенсації є порушенням зобов`язань держави щодо соціального захисту осіб, які захищали Вітчизну, та членів їхніх сімей. У разі зміни правового регулювання набуті вказаними особами пільги чи інші гарантії соціального захисту повинні бути збережені із забезпеченням можливості їх реалізації. Обмеження або скасування таких пільг, інших гарантій соціального захисту можливе лише у разі запровадження рівноцінних або більш сприятливих умов соціального захисту. Вказав, що на сьогодні залишається чинною редакція ч. 3 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гаранти їх соціального захисту" № 3551- XII від 22.10.1993 року (зі змінами від 23 листопада 1995 року № 458/95 -ВР), згідно якої учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 150 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Після чого, 03.03.2020 року позивач звернувся до відповідача з вимогою здійснити з дня виходу його на пенсію перерахунок підвищення до пенсії відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції від 23 листопада 1995 року № 458/95-ВР виходячи з розміру 150% процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Однак, відповідач своїм листом від 16.03.2020 року відмовив ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку підвищення до пенсії як учаснику бойових дій. На думку позивача такі дії відповідача є протиправними та такими, що грубо порушують право позивача на належний рівень пенсійного забезпечення. З огляду на таке, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою від 03.06.2020 року Миколаївський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 400/2061/20 та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

24.06.2020 року за вх. № 2293/20/06-22 до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що позивач перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком як учасник бойових дій зі зменшенням віку з 09.04.2009 року відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідно до статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції від 14.01.2006) учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються в розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком. Законом України від 05.10.2005 № 2939-ІV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» внесено зміни до статті 12 Закону № 3551. Відтак, відповідно до статті 12 Закону № 3551 з 01.07.2006 року учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується врозмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Підвищення до пенсії як учаснику бойових дій позивачу встановлено та виплачується у розмірах передбачених чинним законодавством - 25 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Вказав, що розмір пенсії позивача складає 3685,18 грн.: 3006,36 грн. - основний розмір пенсії; 229,32 грн. - доплата за понаднормовий стаж за 14 років; 409,50 грн. - підвищення відповідно до Закону № 3551 (25% від 1638,00 грн.); 40,00 грн. - підвищення відповідно до Закону № 1603. Отже, розмір пенсії позивача розраховано на підставі норм чинного законодавства.

В судовому засіданні 24.06.2020 року позивач та предстаник позивача заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання, призначене на 24.06.2020 року не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Заяв чи клопотань до суду не надходило.

В судовому засіданні, призначеному на 24.06.2020 року, позивач та представник позивача заявили про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Суд клопотання позивача та представника позивача задовольнив та на підставі частини 9 статті 205 КАС України, суд здійснив розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши вступне слово позивача, ознайомившись з заявами учасників справи по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного Фонду України у Миколаївській області та отримує пенсію за віком як учасник бойових дій зі зменшенням віку з 09.04.2009 року відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Розмір пенсії позивача складає 3685,18 грн.: 3006,36 грн. - основний розмір пенсії; 229,32 грн. - доплата за понаднормовий стаж за 14 років; 409,50 грн. - підвищення відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (25% від 1638,00 грн.); 40,00 грн. - підвищення відповідно до Закону України "Про поліпшення матеріального становища".

03.03.2020 року позивач звернувся до відповідача з вимогою здійснити з дня виходу ОСОБА_1 на пенсію перерахунок підвищення до його пенсії відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції від 23 листопада 1995 року № 458/95-ВР виходячи з розміру 150% процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідач листом від 16.03.2020 року №984-932/П-02/8-1400/20 повідомив, що відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 23 жовтня 1993 року № 3551-XII передбачено, що учасникам бойових дій пенсії підвищуються в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність та зазначене підвищення позивачу щомісячно нараховується та виплачується.

Не погоджуючись з відмовою Управління у проведенні перерахунку пенсії, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів на належне пенсійне забезпечення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон №3551-XII). Цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Пільги часникам бойових дій встановлені статтею 12 вказаного Закону №3551-XII.

Відповідно до статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції від 14.01.2006) учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються в розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком.

Надалі Законом України від 05.10.2005 № 2939-ІV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» внесено зміни до статті 12 Закону № 3551.

Відтак, відповідно до статті 12 Закону № 3551 з 01.07.2006 року учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується врозмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Судом встановлено, що позивачу підвищення до пенсії як учаснику бойових дій встановлено та виплачується у розмірах передбачених чинним законодавством - 25 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Суд не приймає до уваги твердження позивача, що з прийняттям рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 він повинен отримувати підвищення до пенсії як учаснику бойових дій у розмірі 150% , з огляду на наступне.

Законом України від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" (набрав чинності 01 січня 2015 року) розділ VІ "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення, зокрема статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 у справі №1-247/2018(3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Конституційний Суд України у цьому рішенні вказав, що Бюджетним кодексом України не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України. Встановлення пунктом 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу іншого, ніж у статтях 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", законодавчого регулювання відносин у сфері надання пільг ветеранам війни спричиняє юридичну невизначеність при застосуванні зазначених норм Кодексу та Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", що суперечить принципу верховенства права, встановленому статтею 8 Конституції України.

Конституційний Суд України вважає, що встановлення пунктом 26 розділу VI „Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу іншого, ніж у статтях 12, 13, 14, 15 та 16 Закону № 3551, законодавчого регулювання відносин у сфері надання пільг ветеранам війни спричиняє юридичну невизначеність при застосуванні зазначених норм Кодексу та Закону № 3551, що суперечить принципу верховенства права, встановленому статтею 8 Конституції України.

Отже, з 27 лютого 2020 року норми і положення, зокрема статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону №3551-XII, не застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, зміни до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині зміни розміру підвищення до пенсії як учаснику бойових дій з 150 % до 25%, було внесено Законом України від 05.10.2005 № 2939-ІV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та цей розмір визначається у відповідності до Закону, а не у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Відтак, з 01.07.2006 року відповідно до статті 12 Закону № 3551 учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується врозмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на підставі Закону України від 05.10.2005 № 2939-ІV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Положення статті 12 Закону № 3551 в цій частині є діючими та неконституційними не визнавались.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач обґрунтовано відмовив позивачу в перерахунку підвищення до пенсії як учаснику бойових дій виходячи з розміру 150% процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Щодо посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду, то суд зазначає наступне.

Так, положеннями частин першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що Верховний Суд у постанові від 19.06.2018 року у справі №646/6250/17 висловив наступну позицію: «З огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» і у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, а також на підставі аналізу положення частини першої статті 99 КАС України в системному зв`язку з положенням частини другої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» колегія суддів дійшла до висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом».

Адміністративний суд не може застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду як підставу відмови у задоволенні позову у справах з вимогами, пов`язаними з виплатою компенсаторної складової доходу, та у справах з вимогами, пов`язаними з виплатою доходу як складової конституційного права на соціальний захист, до якого належить, зокрема, й пенсія.

З урахуванням вказаного, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідачем не було заявлено відповідне клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як установлено частинами першою, другою статті 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, заперечуючи проти позову, довів, що відмовляючи у виплаті позивачу як учаснику бойових дій підвищення до пенсії виходячи з розміру 150 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, діяв на підставі закону.

Зважаючи на встановлені у справі фактичні обставини, наведені норми чинного законодавства України та відповідно до наданих частиною другою статті 245 КАС України повноважень, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

За правилами, визначеними статтею 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат у цій справі відсутні.

Керуючись статтями 77, 78, 159, 162, 241, 243, 244, 245, 246, 250, 260-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020, ідентифікаційний код 13844159) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 13.08.2020 року.

Суддя Г.В. Лебедєва