Справа № 140/3179/19
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2020-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/3179/19 пров. № А/857/3989/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Ніколіна В. В.,

з участю секретаря судового засідання - Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду в режимі відеоконференції апеляційні скарги Державної митної служби України та Волинської митниці ДФС на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у справі №140/3179/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Волинської митниці ДФС, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Державна митна служба України, про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення на час вимушеного прогулу,-

суддя в 1-й інстанції Лозовський О. А.,

час ухвалення рішення 12.02.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення 20.02.2020 року,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів Державної фіскальної служби України, Волинської митниці ДФС, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Державна митна служба України, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ в. о. голови Державної фіскальної служби України Власова О. С. від 16 липня 2019 року №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 »; визнати протиправним та скасувати наказ Волинської митниці ДФС від 22 липня 2019 року №409-о; поновити його на посаді начальника Волинської митниці ДФС; зобов`язати Волинську митницю ДФС виплатити суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року позов задоволено. Визнати протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України №1223-о від 16 липня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Визнано протиправним та скасовано наказ Волинської митниці ДФС №409-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 16 липня 2019 року №1223-о» «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Волинської митниці ДФС з 16 липня 2019 року. Стягнуто з Волинської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 217354, 20 грн. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Волинської митниці ДФС та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 3696,50 грн звернуто до негайного виконання.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Волинська митниця ДФС та Державна митна служба України оскаржили його в апеляційному порядку. Волинська митниця ДФС в апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції не врахував того факту, що на момент подання особистої заяви на звільнення 15 липня 2019 року і в період припинення трудових відносин, позивач перебував у стані тимчасової непрацездатності, що підтверджує його особисте бажання припинити трудові відносини саме 16 липня 2019 року. Крім того, про вказане волевиявлення свідчить і те, що протягом двотижневого строку, який було скорочено та погоджено сторонами у зв`язку з перебуванням позивача у стані тимчасової непрацездатності, ОСОБА_1 не скористався своїм правом на відкликання раніше поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням. При цьому, визначаючи дату звільнення саме 16 липня 2019 року, було враховано бажання позивача, адже після його звільнення посада начальника Волинської митниці ДФC залишалась вакантною протягом значного періоду часу, що в черговий раз свідчить про домовленість сторін про припинення державної служби. Крім того, судом не враховано, що наказ ДФC України від 16 липня 2019 року, яким звільнено ОСОБА_1 з посади начальника Волинської митниці ДФC за власним бажанням згідно зі ст.38 KЗпП України, оголошено наказом Волинської митниці ДФC лише 22 липня 2019 року №409-0 «Пpo oгoлoшeння наказу Дepжaвнoї фіскальної cлyжби від 16 липня 2019 року №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 », про що свідчитъ особистий підпис позивача у списку розсилки до вказаного наказу, а також підпис в Журналі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про безпідставність клопотання ДФС України про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з позовом. Так, перебіг строку звернення до суду мав би обчислюватись нe інакше як з дня вручення (оголошення) наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, і саме ці дні вважаються початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі. Разом з тим, наведені позивачем причини пропуску такого строку не є поважними та такими, які б перешкоджали йому своєчасно звернутися до суду з позовом. Також суд першої інстанції неправильно визначив дату звільнення позивача зі служби та здійснив розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позивачу за періоди з 25 червня 2019 року по 22 липня 2019 року та з 23 липня 2019 року по 05 серпня 2019 року було здійснено виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності у розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати. З огляду на все вищевказане, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Державна митна служба України в своїй апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають істотне значення для вирішення справи, з неправильним застосуванням до спірних правовідносин норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відсутність у заяві ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням визначеної дати припинення державної служби, позбавляє ДФС України права на звільнення позивача за ч.1 ст.86 Закону України «Про державну службу», оскільки не врахував, що особливості призначення та звільнення працівників з посад, які віднесено до номенклатури здійснюється відповідно до ч.3 п.10 Типового положення про територіальні органи міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 травня 2011 року № 563, що зумовлено спеціальним статусом та особливими завданнями, які стоять перед цими особами в напрямку реалізації завдань і функцій держави, які покладено на конкретні територіальні органи. Тому рішення про призначення чи про звільнення працівників, які обіймають чи будуть обіймати ці посади здійснюється безпосередньо за їх волевиявленням, тобто згодою не тільки на встановлення, a й на припинення трудових відносин, в тому числі щодо конкретизації такої дати. Таким чином, ДФС України в частині припинення трудових відносин з начальником Волинської митниці ДФC Кривіцьким В. Б. дотримано не тільки норми ст.86 та 87 3акону України «Про державну службу», a й положення ст.38 КЗпП України. Крім того, суд першої інстанції не врахував, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду з позовом, а підстави для його поновлення (перебування позивача на постійному лікуванні у період з 20 травня 2019 року по 21 жовтня 2019 року, а також розпочаті відносно нього кримінальні провадження), не є поважними, оскільки позивач, враховуючи наведені ним обставини, міг звернутися до суду з позовом своєчасно. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу Волинської митниці ДФС, в якому зазначає, що у своїй заяві від 15 липня 2019 року ОСОБА_1 не просив його звільнити саме з цієї дати і не вказав у ній поважних причин звільнення. Крім того, ОСОБА_1 протягом двох тижнів мав право відкликати подану ним заяву на звільнення. Згідно з ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Строк попередження про звільнення може бути скорочений, проте лише за погодженням між працедавцем та працівником. Одностороннє скорочення цього строку як працедавцем, так і працівником не допускається. Тобто працівника можна звільнити у день подання заяви про звільнення, але лише за його проханням. Однак у заяві ОСОБА_1 відсутнє прохання про звільнення до закінчення строку попередження. Крім того, наказ ДФС України від 16 липня 2019 року №1223-0 фактично не було оголошено позивачу, оскільки ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності. Також звертає увагу на правильність рішення суду першої інстанції щодо розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на його користь з Волинської митниці ДФС. Подання ОСОБА_1 декларації у зв`язку із звільненням шляхом заповнення відповідної форми на веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції було зумовлено виконанням позивачем вимог Закону України «Про запобігання корупції», та не може означити погодження позивача з незаконним звільненням. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги Волинської митниці ДФС не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

ДФС України правом на подання відзиву на апеляційні скарги не скористалася, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник Волинської митниці ДФС (апелянта) Клекоцюк Р. Є. у судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими; також підтримав доводи апеляційної скарги Державної митної служби України. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представники ДФС України та Державної митної служби України у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у їх відсутності за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином; представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності позивача та його представника за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника Волинської митниці ДФС, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзив позивача на апеляційну скаргу Волинської митниці ДФС в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом ДФС України №3951-о від 14 грудня 2016 року ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Волинської митниці ДФС, як переможця конкурсу (том 1, а.с.177).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 подав заяву датовану 15 липня 2019 року в.о. голови ДФС України ОСОБА_2 про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (том 1, а.с. 96).

Наказом ДФС України від 16 липня 2019 року №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади начальника Волинської митниці ДФС за власним бажанням, згідно з ст.38 КЗпП України (том 1, а.с.94).

Відповідно до наказу Волинської митниці ДФС від 22 липня 2019 року №409-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 16 липня 2019 року №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 » 22 липня 2019 року Волинською митницею ДФС здійснено оголошення позивачу вказаного наказу, про що свідчить його особистий підпис у списку розсилки до наказу від 22 липня 2019 року №409-о (том 1, а.с.95, 137).

22 липня 2019 року Волинською митницею ДФС відповідно до ст.47 КЗпП України видано ОСОБА_1 належним чином заповнену трудову книжку, а також проведено повний розрахунок, що підтверджується реєстром перерахування розрахунку при звільненні на особові рахунки за липень 2019 року згідно з платіжним дорученням №1069 від 22 липня 2019 року (том 1, а.с.138, 143-148 ).

Крім того, судом встановлено, що у період з 20 травня 2019 року по 21 жовтня 2019 року ОСОБА_1 перебував на лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності та виписками із медичної картки стаціонарного хворого (том 1, а.с.16-27).

Не погодившись з наказом в.о. голови ДФС України Власова О. С. від 16 липня 2019 року №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказом Волинської митниці ДФС від 22 липня 2019 року №409-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 16 липня 2019 року №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 », позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням від 15 липня 2019 року не було визначено дату припинення державної служби, що позбавляє відповідача права на звільнення позивача за ч.1 ст.86 Закону України «Про державну службу», не дотримавшись двотижневого строку до дня звільнення, тому наказ в.о. голови Державної фіскальної служби України Власова О. С. від 16 липня 2019 року №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 » є передчасним, а наказ Волинської митниці ДФС від 22 липня 2019 року №409-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 16 липня 2019 року №1223-о» «Про звільнення ОСОБА_1 », як похідний, є протиправним, тому такі підлягають скасуванню, а позивач поновленню на раніше займаній посаді з 16 липня 2019 року з одночасною виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби визначає Законом України «Про державну службу» № 889-VIII від 10 грудня 2015 року, який набув чинності з 01 травня 2016 року.

Так, Закон України «Про державну службу» регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця (ч.1 ст.3).

Згідно з ч.2, 3 ст.5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Зокрема, підстави припинення державної служби визначені ст.83 Закону України «Про державну службу» .

Відповідно до ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

За правилами ст.86 цього Закону, що визначає порядок припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін, державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з наведеного вбачається, що Законом України «Про державну службу» визначено дві окремі підстави припинення державної служби: ініціатива державного службовця звільнення за власним бажанням; угода сторін.

При цьому, аналізуючи наведені положення Закону України «Про державну службу» необхідно зазначити, що при вирішенні питання правомірності звільнення державного службовця за його власним бажанням, необхідно з`ясувати: чи було волевиявлення державного службовця на звільнення; чи закінчився двотижневий строк попередження або чи була взаємна домовленість сторін про звільнення до закінчення строку попередження.

Крім того, основними умовами припинення державної служби за ч.1 ст.86 Закону України «Про державну службу» є наявність заяви працівника на звільнення саме із зазначенням бажаної дати звільнення, що є істотною умовою для припинення державної служби за власним бажанням. Визначення дати звільнення є обов`язковою умовою досягнення взаємної домовленості з суб`єктом призначення, оскільки при наявності лише заяви про звільнення за власним бажанням та у випадку недосягнення взаємної домовленості щодо дати звільнення, державний службовець підлягає звільненню на підставі ч.1 ст.86 Закону України «Про державну службу», так як ч.2 вказаної статті передбачає умови звільнення державного службовця до закінчення двотижневого строку встановленого ч.1 ст. 86 Закону України «Про державну службу».

Судом встановлено, що наказ від 16 липня 2019 року №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 » винесений відповідно до ч.1 ст. 86 Закону України «Про державну службу» в.о. голови Державної фіскальної служби України Власовим О. С. на підставі заяви ОСОБА_1 від 15 липня 2019 року про звільнення за власним бажанням, згідно зі ст. 38 КЗпП України (том 1, а. с. 94).

Разом з тим, як вбачається із змісту заяви ОСОБА_1 від 15 липня 2019 року, така заява не містить дати з якої він має намір звільнитися (том 1, а.с.96).

Даючи правову оцінку вищевказаним обставинам, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що основними умовами для припинення державної служби за ч.1 ст.86 Закону України «Про державну службу» є строк, з якого припиняється державна служба, оскільки державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Визначення дати звільнення є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених ч.1 ст.86 Закону України «Про державну службу».

Крім того, ч.1 ст.38 КЗпП України передбачає, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник у своїй заяві не вказав причин, що свідчать про неможливість продовження роботи, звільнення не може відбутися раніше настання двотижневого строку, наданого працівникові для письмового попередження власника або уповноваженого ним органу. Таке положення зумовлене тим, що після закінчення зазначеного терміну працівник може залишитися на роботі й не вимагати розірвання трудового договору (ч.2 ст.38 КЗпП України).

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що працівникові надається безумовне право на відмову від раніше поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку і власник або уповноважений ним орган не має права звільняти таку особу до закінчення строку попередження.

Крім того, закон не встановлює обов`язкової форми відмови працівника від раніше поданої заяви про звільнення, чим наділяє працівника дискреційними повноваженнями, тобто правом на власний розсуд обирати спосіб доведення своєї волі до відома власника або уповноваженого ним органу.

Тобто, законодавством, що регулює спірні правовідносини, чітко передбачено право працівника на відкликання заяви про звільнення до закінчення двотижневого строку шляхом подання такої заяви власникові або уповноваженому ним органу. Звільнення працівника раніше спливу двотижневого строку є протиправним, крім випадків, коли працівником вказується у заяві бажана дата звільнення.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_1 про звільнення від 15 липня 2019 року, ним не зазначено бажаної дати припинення державної служби, а лише вказано підставу звільнення: на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України (том 1, а.с.96).

Разом з тим, наказ №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 » винесено 16 липня 2019 року, тобто в.о. голови Державної фіскальної служби України Власовим О. С. в одноособовому порядку визначив дату звільнення позивача зі служби, що суперечить положенням ч.1 ст.86 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Згідно з ч.4 ст.24 КЗпП України працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України ).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо).

Оскільки належних та допустимих доказів про припинення державної служби за ч.1 ст.86 Закону України «Про державну службу» відповідачі не надали, тому наявна у матеріалах справи заява ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням не може свідчити про дотримання працедавцем усіх істотних умов звільнення за власним бажанням, оскільки у заяві про звільнення відсутня дата бажаного припинення служби.

Також колегія суддів враховує, що звільнення позивача відбулось у період його перебування на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності, які наявні в матеріалах справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскаржуваний позивачем накази в. о. голови Державної фіскальної служби України Власова О. С. від 16 липня 2019 року №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 » є передчасним, а наказ Волинської митниці ДФС від 22 липня 2019 року №409-о, як такий, що прийнятий на виконання наказу від 16 липня 2019 року №1223-о, є протиправним і такі підлягають скасуванню.

Наведена вище позиція щодо того, що чинним законодавством не передбачено право роботодавця приймати рішення про звільнення працівника, який подав заяву про звільнення за власним бажанням до закінчення двотижневого строку з часу подання заяви до моменту звільнення, міститься у постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року в справі № 810/2728/16, від 10 березня 2020 року в справі №803/959/17.

Щодо доводів апелянтів про пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, за загальним правилом позов про прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби може бути подано до суду в межах місячного строку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач був звільнений з публічної служби відповідно до наказу в. о. голови Державної фіскальної служби України Власова О.С. від 16 липня 2019 року №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 », однак з позовом щодо скасування вказаного наказу звернувся 28 жовтня 2019 року. При цьому, позивачем було подано заяву про поновлення строку звернення до суду, яка обґрунтована тим, що у зв`язку з перебуванням його на лікарняному у період з 20 травня 2019 року по 21 жовтня 2019 року, він був позбавлений можливості звернутися з даними позовом до суду у встановлений КАС України строк. Вказане підтверджується листками непрацездатності та виписками з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого.

Заява позивача про поновлення строку на звернення до суду з позовом була вирішена судом першої інстанції ухвалою від 04 листопада 2019 року при відкритті провадження в адміністративній справі.

При цьому, колегія суддів зазначає, що право громадянина на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.

Пропущення строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для залишення позову без розгляду, оскільки суд може визнати причину пропуску таких строків поважною і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС України.

Поважними причинами пропущення строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами. Разом з тим, на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду.

На підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 надав суду копії листків непрацездатності та виписки з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, які свідчать про незадовільний стан його здоров`я у період з 20 травня 2019 року по 21 жовтня 2019 року, що на переконання колегії суддів є поважною причиною пропуску строку звернення до суду з позовом.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

Оскільки колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що накази в.о. голови Державної фіскальної служби України Власова О. С. від 16 липня 2019 року №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 » є передчасним, а наказ Волинської митниці ДФС від 22 липня 2019 року №409-о, як похідний, є протиправним, тому такі підлягають скасуванню, а позивач поновленню на раніше займаній посаді з моменту звільнення, і на його користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням.

Ч.1,2 ст.235 КЗпП України передбачає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України Про запобігання корупції іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З наведеного вбачається, що вищевказані норми законодавства передбачають право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак не встановлюють порядок розрахунку такого середнього заробітку.

Так, обчислення середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до абзацу 1 пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками - почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Згідно з п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки про заробітну плату ОСОБА_1 від 14 листопада 2019 року №5/55-767, середньоденна заробітна плата позивача з розрахунку за останні два місяці роботи, що передували місяцю звільнення, складає 1478,60 грн (том 1, а. с. 142).

Крім того, з долучених позивачем до матеріалів справи листків непрацездатності вбачається, що ОСОБА_1 у період з 20 травня 2019 року по 21 жовтня 2019 року перебував на лікарняному.

Таким чином, час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 16 липня 2019 року по 12 лютого 2020 року складає 147 робочих днів, розрахований відповідно до листів Міністерства соціальної політики України про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2019 та 2020 роки, а тому на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 217354,20 грн (147 днів х 1478,60 грн).

З огляду на вказане вище, доводи апеляційних скарг щодо неправильного розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка належить до стягнення на користь позивача, є безпідставними, тому колегія суддів їх до уваги не приймає.

Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідно до положень ст.371 КАС України судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Волинської митниці ДФС та стягнення на його користь середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 3696, 50 грн підлягає негайному виконанню.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки у заяві позивача про звільнення за власним бажанням не було визначено дату припинення державної служби, тому у відповідача не було законних підстав на звільнення позивача за ч.1 ст.86 Закону України «Про державну службу» до завершення двотижневого строку з дати вказаної у заяві про звільнення, у зв`язку з чим наказ в.о. голови Державної фіскальної служби України Власова О. С. від 16 липня 2019 року №1223-о «Про звільнення ОСОБА_1 » є передчасним, а наказ Волинської митниці ДФС від 22 липня 2019 року №409-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 16 липня 2019 року №1223-о» «Про звільнення ОСОБА_1 », як похідний, є протиправним, і такими, що підлягають скасуванню, а позивач поновленню на раніше займаній посаді з 16 липня 2019 року з одночасною виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Подання ОСОБА_1 декларації у зв`язку із звільненням шляхом заповнення відповідної форми на веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції було ним здійснено на виконання вимог Закону України «Про запобігання корупції», та не може означити погодження позивача з незаконним звільненням, оскільки такі вимоги є обов`язковими до виконання в силу вимог Закону, в протилежному випадку тягнуть за собою негативні наслідки, тому доводи апеляційних скарг у цій частині є безпідставними.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені Волинською митницею ДФС та Державною митною службою України в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Державної митної служби України та Волинської митниці ДФС залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у справі №140/3179/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
Судді А. Р. Курилець
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 13 серпня 2020 року.