Справа № 360/2136/20
Суддя: С.В. Борзаниця
Дата ухвалення: 2020-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

13 серпня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/2136/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Борзаниця С.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі також - позивач), в інтересах якого звернувся представник позивача ОСОБА_2 , до Військової частини НОМЕР_1 (далі також - відповідач), в якій після уточнення позовних вимог просить:

- визнати протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (3 прикордонний загін імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України) щодо не виплати в день звільнення - 07.02.2020 ОСОБА_1 заборгованості з грошового забезпечення в сумі 818,00 грн та компенсації за неотримане речове майно в сумі 30 437,70 грн;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (3 прикордонний загін імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.02.2020 по 07.05.2020 на загальну суму 36 878,40 грн;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (3 прикордонний загін імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України) на користь позивача ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 17.01.2019 по 07.02.2020 проходив службу в Військовій частині НОМЕР_1 (3 прикордонний загін імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України).

Наказом від 07.02.2020 № 53-ос старшого прапорщика ОСОБА_1 (П-016145), старшину-начальника відділення 2 прикордонної застави оперативно-бойової прикордонної комендатури «Старобільськ», звільнено з військової служби наказом начальника загону від 21.01.2020 № 26-ос за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в запас з правом носіння військової форми одягу.

Згідно з довідки-розрахунку № 25 щодо нарахування грошової компенсації замість належного до видачі речового майна на прапорщика ОСОБА_1 , який звільнений за наказом від 07.02.2020 № 53 ос, сума заборгованості становить 30437,70 грн.

Відповідно до витягу з наказу № 277-ос від 05.05.2020 «Про виплату грошової компенсації за не отримане речове майно звільненим в запас» наказано виплатити грошову компенсацію за не отримане речове майно військовослужбовцям звільненим у запас (відставку) замість належного до видачі предметів речового майна під час проходження служби в Державній прикордонній службі України, а саме: ОСОБА_3 (довідка розрахунок № 25- 33 331,68 грн, утримати за не донос речового майна (довідка розрахунок № 26 - 2 394,00 грн)».

Відповідно до довідки від 14.05.2020 № 409 ОСОБА_1 грошова компенсація за не отримане речове майно, згідно довідки-розрахунку від 05.05.2020 № 25, була нарахована та виплачена в травні 2020 року, згідно наказу від 05.05.2020 № 227 - ос.

07.05.2020 на картковий рахунок позивача надійшли від відповідача грошові кошти в сумі 30 437,70 грн.

Слід зазначити, що відповідно до довідки № 408 від 14.05.2020, відповідач мав заборгованість по виплаті грошового забезпечення Позивача в сумі 818 грн, які ним були перераховані на картковий рахунок Позивача 18.03.2020.

Таким чином, Відповідач добровільно здійснив розрахунок з Позивачем після його звільнення 07.02.2020 лише 07.05.2020.

Згідно з довідки від 02.03.2020 № 248 середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 409,76 грн.

Кількість календарних днів за період з 07.02.2020 по 07.05.2020 становить 90 днів, без урахування дати звільнення.

Середній заробіток за час затримки розрахунку: 409,76 грн х 90 дів = 36 878,40 грн

Таким чином, середній заробіток Позивача за час затримки з вини Відповідача виплати всіх сум належних Позивачу в день звільнення становить 36 878,40 грн.

На підставі статей 116, 117 Кодексу законів про працю України позивач вважає, що має право на стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.02.2020 по 07.05.2020 на загальну суму 36 878,40 грн., а тому звернувся до суду із цим позовом.

Відповідач заперечував проти задоволення вимог, про що подав відзив на позовну заяву (арк. спр. 64-71), в якому зазначено таке.

07.02.2020 позивача наказом №53-ОС «Про особовий склад» виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Право на компенсацію за не отримане речове майно, порядок її виплати передбачено окремим нормативним актом і ця компенсація не має ніякого відношення ні до матеріального ні до грошового забезпечення. На момент розрахунку позивач мав право на отримання речового майна але забажав після звільнення отримати грошову компенсацію замість нього про що зазначив у своїй заяві, де також вказав, що кошти просить виплатити після їх надходження. Тобто, на момент звільнення ОСОБА_4 був розрахований за всіма видами матеріального та грошового забезпечення.

Наказом від 05.05.2020 № 277-ОС ОСОБА_3 була нарахована грошова компенсація відповідно до п. 10 Інструкції про порядок речового забезпечення військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом МВС України від 31.10.2016 №1132 «Про речове забезпечення військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України в мирний час та особливий період».

07.05.2020 позивачу було виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі 30437,70 грн.

07.02.2020 позивачем був власноруч написаний рапорт №2648р, що скарг та претензій щодо здійснення розрахунку не має, тобто позивач підтвердив, що на момент звільнення з ним були проведені розрахунки в повному обсязі та про належні виплати грошового забезпечення при звільненні проінформований.

Порядком виплати грошової компенсації військовослужбовцям Державної Прикордонної служби України передбачено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Всі дії передбачені порядком прикордонним загоном було виконано: На підставі заяви позивача від 07.02.20 (вх. №2594) виготовлено довідку - розрахунок на виплату грошової компенсації № 25 та підготовлено відповідний наказ начальника загону від 05.05.2020 року № 277-ОС та після надходження відповідного цільового фінансування виплачені позивачу кошти. Термінів виплати вказаної компенсації жодним нормативним актом не передбачено. Тобто будь - якої бездіяльності з боку прикордонного загону не було.

Що стосується застосування КЗпП України.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців Державної прикордонної служби стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу (зокрема, компенсації за невикористану відпустку, грошової компенсації за неотримане речове майно які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ч. 1ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тобто, грошова компенсація за неотримане речове майно не має постійний характер і нараховується військовослужбовцю тільки при звільненні в межах бюджетних призначень, тому посилання позивача, що те, що особа звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу має бути повністю забезпечення грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням є невірним, оскільки відповідно до п. 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29.12.2009 особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення. До складу грошового забезпечення грошова компенсація за неотримане речове майно не входить, оскільки не носить систематичного характеру, а її здійснення залежить від наявності певних умов (звільнення з військової служби, смерті (загибелі) військовослужбовця) та у разі, якщо у військовослужбовця не виникло бажання отримати предмети форменого одягу на суму грошової компенсації (п. 10 Інструкції про порядок речового забезпечення військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом МВС України від 31.10.2016 №1132 «Про речове забезпечення військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України в мирний час та особливий період»).

Тобто, грошова компенсація за неотримане речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст. 116,117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця. Крім того, позивачу було роз`яснено питання виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, з яким він погодився, відповідно до рапорту від 07.02.20 вх. №2594.

Також, згідно з наведених положень законодавства, можна дійти висновку, що грошова компенсація за неотримане речове майно виплачується військовослужбовцю за заявою (рапортом), а також за його бажанням можуть видаються предмети форменого одягу на суму грошової компенсації. Тобто здійснення зазначеної виплати залежить від суб`єктивної волі особи.

Таким чином, предметом цього адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що не входить до структури заробітної плати (грошового забезпечення).

Крім того, посилання представника позивача на Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 є не вірним, оскільки питання проходження військовослужбовців Державної прикордонної служби регулює Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29.12.2009.

Правовою підставою для здійснення всіх розрахунків позивачем зазначено Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100.

Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: а) надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки; б) надання працівникам творчої відпустки; в) виконання працівниками державних і громадських обов`язків у робочий час; г) переведення працівників на іншу легшу нижчеоплачувану роботу за станом здоров`я; д) переведення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, на іншу легшу роботу; е) надання жінкам додаткових перерв для годування дитини; є) виплати вихідної допомоги; ж) службових відряджень; з) вимушеного прогулу; и) направлення працівників на обстеження до медичних закладів; і) звільнення працівників-донорів від роботи; ї) залучення працівників до виконання військових обов`язків; й) тимчасового переведення працівника у разі виробничої потреби на іншу нижчеоплачувану роботу; л) інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Виплата компенсації за не отримане речове майно не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні Порядку 100. Будь - яких інших правових підстав для виплати середнього заробітку передбачених Порядком 100 позивачем не наведено.

При розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення, компенсація за не отримане речове майно не підлягає включенню, оскільки така проводиться в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів від 16.03.2016 року № 178, якою затверджено порядок виплати зазначеної грошової компенсації.

Відповідно до акту приймання-передачі послуг від 04.06.2020 №12 адвокат надав позивачу послугу з надання консультацій, запитів, збору доказів вартістю 2000,00 грн., вивчення судової бази вартістю 1000,00 грн. та з підготовки позовної заяви вартістю 2000,00 грн.

На підтвердження оплати послуг за договором надано копію квитанції від 04.06.20 № б/н.

Проте, квитанція не містить будь-яких посилань на договір про надання правової (юридичної) допомоги від 07.02.2020 №б/н.

Зазначена інформація в квитанції в сукупності з іншими документами щодо надання представником правової допомоги позивачу не дає підстави стверджувати, що позивач є платником за послуги, надані адвокатом за договором про надання правової (юридичної) допомоги від 07.02.2020.

В провадженні Луганського окружного адміністративного позову знаходяться адміністративні справи №360/1837/20, №360/1878/20, №360/1873/20, №360/1839/20, 360/1827/20 з одним і тим самим предметом позову (різні позивачі), а саме: стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, в якими представником позивача є адвокат Солодовніков О.

В кожному позові адвокат Солодовніков О. просить стягнути з Луганського прикордонного загону ім. Героя України полковника Євгенія Пікуса витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000 грн., до кожного позову долучає акт приймання - передачі наданих послуг, в якому в пункті 1 вартість надання консультацій, запитів, збору доказів складає 1000 грн., пункті 3 зазначено вартість роботи адвоката з судовою практикою, Законами та підзаконними актами для формування правової позиції щодо порушення прав Замовника - військовою частиною НОМЕР_1 у розмірі 1000 грн. В даному адміністративному позові відбулося збільшення витрат на правничу допомогу, хоча судова практика не змінилась.

На думку відповідача, всі вищевказані справи аналогічні і не потребують додаткового вивчення різноманітних нормативних актів, тому вважає, що вартість робіт адвоката Солодовнікова О. завищена, тому просить суд при вирішенні справи врахувати цю обставину.

Просить у задоволенні адміністративного позову відмовити.

06.07.2020 від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (арк. спр. 85-91).

Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, просили розглянути справу за відсутності сторін (арк. спр. 96, 97).

Відповідно до частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Оскільки сторони про час, дату та місце судового розгляду повідомлені належним чином, відсутня потреба заслухати свідка чи експерта, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні на підставі наявних у ній доказів.

По справі вчинені такі процесуальні дії.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 02.06.2020 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви (арк. спр. 34-36).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи та призначено до розгляду на 30.06.2020 (арк.спр. 56-57).

30.06.2020 за клопотанням представника відповідача розгляд справи відкладено, судове засідання призначено на 13.08.2020 (арк. спр. 80).

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд встановив таке.

ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) з 17.01.2019 по 07.02.2020 проходив службу в Військовій частині НОМЕР_1 (3 прикордонний загін імені Героя України полковника Євгенія Пікуса Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України) (арк.спр. 12-13, 15).

Відповідно до витягу з наказу від 07.02.2020 № 53-ос старшого прапорщика ОСОБА_1 (П-016145), старшину-начальника відділення 2 прикордонної застави оперативно-бойової прикордонної комендатури «Старобільськ», звільнено з військової служби наказом начальника загону від 21.01.2020 № 26-ос за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в запас з правом носіння військової форми одягу (арк.спр. 16).

Згідно з довідки-розрахунку б/д № 25 щодо нарахування грошової компенсації замість належного до видачі речового майна на прапорщика ОСОБА_1 , який звільнений за наказом від 07.02.2020 № 53 ос, сума заборгованості становить 30437,70 грн (арк.спр. 25-26).

Відповідно до витягу з наказу № 277-ос від 05.05.2020 «Про виплату грошової компенсації за не отримане речове майно звільненим в запас» наказано виплатити грошову компенсацію за не отримане речове майно військовослужбовцям звільненим у запас (відставку) замість належного до видачі предметів речового майна під час проходження служби в Державній прикордонній службі України, а саме: ОСОБА_3 (довідка розрахунок № 25- 33 331,68 грн, утримати за недонос речового майна (довідка розрахунок № 26 - 2 394,00 грн)» (арк.спр. 27).

ОСОБА_1 грошова компенсація за не отримане речове майно в сумі 30 437,70 грн була нарахована та виплачена 07.05.2020, що підтверджується довідкою відповідача від 14.05.2020 № 409 та відомостями з карткового рахунку позивача (арк.спр. 28, 50).

Відповідно до довідки № 408 від 14.05.2020 заборгованість по виплаті грошового забезпечення за січень - лютий 2019 рік в сумі 818,00 грн була перерахована на картковий рахунок Позивача 18.03.2020 (арк.спр. 29, 49).

Згідно з довідками військової частини № НОМЕР_1 від 02.03.2020 № 248, від 22.06.2020 № 538, 539 грошове забезпечення ОСОБА_1 складає за грудень 2019 року 11979,80 грн, за січень 2020 року 13425,50 грн, середньоденний заробіток 409,76 грн (арк.спр. 21, 73, 74).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з преамбулою Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII) цей Закон відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Абзацом 2 частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII визначено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 9-1 Закону № 2011-XII визначено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 р. № 878 затверджене Положення про Міністерство внутрішніх справ України, згідно якого Міністерство внутрішніх справ України (МВС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МВС є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах, серед іншого, захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року № 558, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 р. за № 854/32306, затверджена Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (далі також Інструкція № 558).

Пунктом 2 Розділу І Інструкції № 558 визначено, що у цій Інструкції термін «грошове забезпечення» означає гарантоване державою грошове забезпечення в обсязі, що відповідає умовам проходження військової служби та стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення складається із:

посадового окладу;

окладу за військовим званням;

щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії);

одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Місячне грошове забезпечення - грошове забезпечення, на отримання якого у відповідному місяці має право військовослужбовець згідно із чинним законодавством.

Місячне грошове забезпечення складається із:

основних видів грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням);

щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, премія).

Згідно пункту 4 Розділу І Інструкції № 558 за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.

Розділом IV Інструкції № 558 визначені порядок, умови та розміри виплати одноразових додаткових видів грошового забезпечення, в якому зовсім відсутнє посилання на грошову компенсацію за неотримане речове майно при звільненні з військової служби як на одноразовий додатковий вид грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 р. № 178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі також Порядок № 178).

Порядок № 178 визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).

Виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Пунктом 3 Порядку № 178 передбачено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі:

звільнення з військової служби;

загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пункту 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), який застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 Порядку № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Абзацами першим, третім пункту 3 Порядку № 100 врегульовано, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

Оскільки пунктом 4 Розділу І Інструкції № 558 визначено, що за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується, середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні повинно розраховуватися з кількості робочих днів за увесь період затримки.

Згідно довідки відповідача розмір середньоденного заробітку позивача складає 409,76 грн (арк. спр.21).

Затримка розрахунку при звільненні на час розгляду даної справи становить 27 робочих днів за період з 08.02.2020 по 18.03.2020 включно (лютий 2020 року 15, березень 2020 року - 12).

Відповідно, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 11063,52 грн (середньоденне грошове забезпечення 409,76 грн х 27 робочих днів затримки у розрахунку при звільненні = 11063,52 грн).

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.02.2020 по 18.03.2020 визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

Таким чином, позовні вимоги про визнання бездіяльності відповідача щодо не виплати в день звільнення - 07.02.2020 заборгованості з грошового забезпечення в сумі 818,00 грн протиправною, стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.02.2020 по 18.03.2020 на загальну суму 11063,52 грн підлягають задоволенню.

Щодо іншої частини позовних вимог, що стосується стягнення середнього заробітку, які позивач пов`язує з несвоєчасною виплатою відповідачем суми компенсації за неотримане речове майно, суд дійшов таких висновків.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України. Тому до спірних відносин застосуються загальні норми статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.

Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

При цьому, стаття 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд зазначає, що у даному випадку спірним є питання наявності у позивача права на стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, право на стягнення якого, як вважає позивач, виникло у зв`язку з невиплатою грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні з військової служби.

Порядок № 178 затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 р. № 178, що відповідає приписам абзацу 2 частини першої статті 9-1 Закону № 2011-XII.

Пунктом 3 Порядку № 178 визначено, що право на отримання грошової компенсації виникає у разі:

звільнення з військової служби;

загибелі (смерті) військовослужбовця.

В свою чергу, пунктом 4 Порядку № 178 передбачено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини.

Таким чином, відповідно до пункту 3 Порядку № 178 сам факт звільнення з військової служби є обов`язковою передумовою права військовослужбовця на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

А відповідно до пункту 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини.

Тобто, без заяви (рапорту) військовослужбовця у військової частини зовсім відсутній обов`язок щодо виплати грошової компенсації.

При цьому, Порядком № 178 зовсім не передбачені обмежувальні строки звернення з такою заявою (рапортом) до військової частини військовослужбовця після його звільнення з військової служби.

Як наслідок, процедура повного розрахунку з військовослужбовцем при його звільненні з військової служби відрізняється від процедури виплати військовослужбовцю Держприкордонслужби грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, якої взагалі може не існувати (внаслідок відсутності бажання конкретної особи звернення із заявою (рапортом) про виплату такої компенсації).

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

Отже, за встановлених судом обставин (різна правова природа процедури повного розрахунку з військовослужбовцем при його звільненні з військової служби та процедури виплати військовослужбовцю Держприкордонслужби грошової компенсації вартості за неотримане речове майно після його звільнення) відсутні підстави для застосування відповідальності у вигляді стягнення середнього заробітку відповідно до вимог статей 116, 117 Кодексу законів про працю України за час затримки розрахунку (виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно) при звільненні військовослужбовця, оскільки така компенсація не входить в структуру грошового забезпечення військовослужбовця, як наслідок, відсутня сама подія затримки розрахунку при виплаті грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Позивачем заявлено вимогу щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 5000,00 грн.

Згідно положень статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Аналіз положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом пункту 1 частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (пункт 2 частини третьої статті 134 КАС України).

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За приписами частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Суд звертає увагу на те, що зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

Відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено, що представник позивача Солодовніков О.П. звертається до суду з аналогічними позовами в інтересах інших осіб, що на його думку, не потребує додаткового вивчення різноманітних нормативних актів, внаслідок чого вартість роботи адвоката завищена.

Представником позивача на підтвердження оплати послуг адвоката надано квитанцію від 04.06.2020 про сплату позивачем за надання консультацій, збір доказів, роботу з нормативною базою, складання позову коштів у сумі 5000,00 грн (арк. спр. 52).

07.02.2020 укладено угоду про надання правової допомоги б/№ між адвокатом Солодовніковим О.П. (далі адвокат), з однієї сторони, та ОСОБА_1 (далі замовник), з іншої сторони (арк. спр. 30).

Підпунктом 3.1 пункту 3 Договору визначено, що за правову допомогу, передбачену в підпункті 1.2 Договору, замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі, визначеному додатком №1 до цього договору.

У відповідності до додатку №1 до Договору б/н від 07.02.2020 за правову допомогу, передбачену підпунктом 1.2 Договору замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі 5000,00 грн, про що додатково складається акт прийому передачі наданих послуг з зазначенням прийняття наданих послуг з виданням квитанції про отримання адвокатом грошових коштів від замовника (арк. спр. 92).

Послуги адвоката з питань правової допомоги прийнято позивачем згідно з актом від 04.06.2020 приймання-передачі наданих послуг № 12 до Договору про надання правової допомоги № б/н від 07.02.2020, відповідно до якого вартість послуг адвоката за цим актом складає 5000,00 грн, а саме: вартість надання консультацій, запитів, збору доказів 2000,00 грн; вартість складання позовної заяви 2000,00 грн; вартість роботи адвоката з судовою практикою, законами та підзаконними актами для формування правової позиції щодо порушення прав замовника відповідачем 1000,00 грн (арк. спр. 51).

Суд, враховуючи обставини справи та зміст позовної заяви, зазначає, що представником позивача як адвокатом в позовній заяві невірно зазначено посилання як на спеціальне законодавство на Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, оскільки позивач проходив військову службу не у складі Збройних Сил України, а у складі Державної прикордонної служби.

Як наслідок, також невірне посилання адвоката у позовній заяві на Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, оскільки позивач проходив службу у складі Державної прикордонної служби, проходження якої врегульоване Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009.

Також у первісному позові зовсім відсутні посилання на положення Порядку № 178 (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 р. № 178, що безпосередньо визначено приписами абзацу 2 частини першої статті 9-1 Закону № 2011-XII) як на спеціальні норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини.

Враховуючи викладене, а також клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд на підставі частин шостої та сьомої статті 134 КАС України визнає неспівмірним розмір витрат на оплату послуг адвоката, які заявлені по даній справі у розмірі 5000 грн, оскільки справа не є складною, адвокат не приймав участі при розгляді справи у суді, складена позовна заява має посилання на норми законодавства, які не регулюють спірні правовідносини, та вважає за можливе зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами до 1000 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач сплатив судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1681,60 грн (арк. спр. 54).

Оскільки у даній справі позов задовольняється частково, відповідно до приписів статті 139 КАС України судовий збір у розмірі 504,48 грн належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача.

Керуючись статтями 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати в день звільнення - 07.02.2020 ОСОБА_3 заборгованості з грошового забезпечення в сумі 818,00 грн - протиправною.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.02.2020 по 18.03.2020 на загальну суму 11063,52 грн (одинадцять тисяч шістдесят три гривні 52 коп.) з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 1000,00 грн (одна тисяча гривень 00 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 504,48 грн (п`ятсот чотири гривні 48 коп.).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Борзаниця