Справа № 440/4686/19
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2020-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Головко А.Б.

03 серпня 2020 р.Справа № 440/4686/19

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.,

суддів - Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

за участю секретаря судового засідання Білюк Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року, прийняту за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними та поновлення строку звернення до суду по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, -

в с т а н о в и л а:

02.12.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить:

- визнати протиправним і скасувати наказ Голови СБУ від 23.10.2014 року № 10/12-ОС щодо звільнення його з посади першого заступника начальника Управління СБУ в Харківській області відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади»;

- визнати протиправним і скасувати наказ Голови СБУ від 26.12.2014 року № 10/282-ос про його звільнення, який перебував у розпорядженні начальника Управління по посаді першого заступника начальника Управління СБУ в Харківській області з військової служби за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «г» пункту 63 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) у запас СБУ;

- поновити його на посаді першого заступника начальника Управління СБУ в Харківській області;

- зобов`язати СБУ проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування відносно нього заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 закону України «Про очищення влади».

Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що з 05.05.1996 року по 29.12.2014 року включно, як кадровий військовий проходив військову службу в органах СБУ на посадах різного рівня. Зокрема, з 27.06.2010 року по 03.06.2013 року обіймав посаду заступника начальника Управління СБУ в Полтавській області, з 03.06.2013 року по 04.04.2014 року - посаду першого заступника начальника Управління СБУ в Тернопільській області, з 07.10.2014 року по 23.10.2014 року - першого заступника начальника Управління СБУ в Харківській області та з 24.10.2014 року по 29.12.2014 року перебував у розпорядженні начальника Управління СБУ в Харківській області по посаді першого заступника.

23.10.2014 року на виконання вимог Закону України «Про очищення влади» Головою СБУ виданий Наказ № 10/12-ос «По особовому складу» від 23.10.2014 року, яким його звільнено з посади першого заступника начальника Управління СБУ в Харківській області на підставі відомостей, наявних в матеріалах особової справи. Підставою для винесення спірного наказу слугувало те, що у зазначений в Законі України «Про очищення влади» період він обіймав посади заступника начальника Управління СБУ в Полтавській області (з 27.06.2010 року по 03.06.2013 року) та першого заступника начальника Управління СБУ в Тернопільській області (з 03.06.2013 року по 04.04.2014 року), і, відповідно підпадав під санкцію наведеного вище Закону.

09.12.2014 року у силу вимог Закону України «Про очищення влади» він звернувся із рапортом на ім`я начальника Управління СБУ у Харківській області, яким просив його звільнити із займаної посади. Наказом Голови СБУ від 26.12.2014 року № 10/282-ос його звільнено з військової служби за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «г» пункту 63 (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів) у запас СБУ, та 29.12.2014 року наказом № 284-ос начальника Управління СБУ в Харківській області виключено із списків особового складу та направлено на військовий облік в Управління СБУ в Полтавській області.

Позивач вказує, що як законослухняний кадровий військовослужбовець, на виконання вимог Закону України «Про очищення влади» написав рапорт на звільнення з посади. Таким чином, правові підстави щодо невиконання вимог цього Закону, а також оскарження наказів про звільнення у строк, визначений законодавцем на оскарження рішення відповідача, у нього були відсутні.

Лише 29.10.2019 року з електронних ЗМІ йому достеменно стало відомо, що 17.10.2019 року Європейський суд з прав людини одноголосно ухвалив рішення (справа «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, 53217/16, 59099/16, 23231/18 та 47749/18) про те, що звільнення п`ятьох державних службовців відповідно до Закону України «Про очищення влади» (люстрацію) 2014 року призвело до порушення їхніх прав. Європейський суд з прав людини вирішив, що закон про очищення влади застосовується до дуже широкого кола осіб і призвів до звільнення заявників лише на тій підставі, що вони займали посади на державній службі протягом більш ніж року за часів президентства В. Януковича, або на підставі зайняття посад у комуністичній партії до 1991 року.

За наведених обставин позивач вважає дії відповідача неправомірними, звільнення з посади - незаконним, таким, що грубо порушує його основоположні права і свободи, визначені у міжнародно-правових актах та гарантованих Конституцією України, що призвело у подальшому до сильних душевних переживань, погіршення самопочуття та стану здоров`я, а запис у особовій справі та включення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» до публічного приниження честі, гідності та ділової репутації в очах колег по службі, рідні та близького оточення, позбавили його права продовжувати працювати за фахом в органах СБУ, а також на будь-яких інших посадах у державних органах. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Однак, звільнивши із займаної посади, відповідач, таким чином, усупереч вказаному припису Конституції України, застосував до нього міру колективної відповідальності, яка покладена в основу Закону, що суперечить Конституції України щодо індивідуальної відповідальності особи.

Одночасно, позивачем подано до суду заяву про поновлення пропущеного процесуального строку для звернення до суду із даним позовом.

Обґрунтовуючи поважність причин його пропуску, позивач вважає, що лише 29.10.2019 року (коли він довідався про існування рішення ЄСПЛ) у нього виникло юридичне право (місячний строк) на звернення до суду з позовною заявою. Таким чином, пропущення процесуального строку здійснено з поважних, незалежних від нього причин, оскільки він не знав про порушення його прав, свобод та інтересів суб`єктом владних повноважень на момент звільнення.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Оскільки на момент звернення до суду наказ про звільнення йому не вручений, виходячи з вимог частини 1 статті 233 КЗпП України та частини 5 статті 122 КАС України, позивач вважає, що ним не порушено місячний строк звернення до суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів.

Заперечуючи проти задоволення заяви позивача, відповідач вказує, що п. 4.10 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженої наказом СБУ від 14.10.2008 року № 772, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 31.12.2008 року за № 1323/16014 (в редакції, чинній на час зарахування в розпорядження позивача) (далі - Інструкція № 772) передбачає доведення наказу до військовослужбовця, яким його звільнено з посади та зараховано в розпорядження під час особистої бесіди. Відповідно до вищезазначеного пункту, результати цієї бесіди оформлюються довідкою (рапортом), яка (який) долучається до частини «Особова справа» матеріалів особової справи військовослужбовця.

Так, на виконання наказових вимог ОСОБА_1 доведено зміст наказу № 10/12-00 під час особистої бесіди першим заступником начальника Управління СБУ в Харківській області. За результатами даної бесіди складено довідку від 09.12.2019 року, в якій факт проведеної бесіди засвідчено, зокрема, особистим підписом позивача.

За наведених обставин, відповідач вказує, що ОСОБА_1 станом на 09.12.2014 року був обізнаний щодо змісту наказу № 10/12-ОС, а отже відповідно до приписів адміністративного процесуального законодавства мав право на його оскарження з 09.12.2014 року до 08.01.2015 року у судовому порядку.

Крім того, відповідно до п. 7.15. Інструкції № 772 наказ про звільнення військовослужбовця у запас або у відставку оголошується йому особисто його прямим начальником. Оскільки іншої форми доведення до військовослужбовця змісту наказу про його звільнення відомчими актами не передбачено, на виконання п. 7.15 Інструкції № 772 ОСОБА_1 в усному порядку оголошено про його звільнення в запас СБУ.

Відповідач звертає увагу, що позивач був обізнаний про існування та зміст оскаржуваних наказів, що підтверджується його запитом до Голови СБУ від 18.11.2019 року (зазначає повні назви, дати та номери цих наказів); в тексті позовної заяви детально описує їх зміст.

Таким чином, ОСОБА_1 повинен був дізнатися про імовірне порушення своїх прав, свобод чи інтересів 09.12.2014 року (день доведення наказу № 10/12-ОС) та 29.12.2014 року (останній день доведення наказу № 10/282-ОС), однак позивач не використав свого права щодо оскарження наказів в строки встановлені ст.122 КАС України.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними та поновлення строку звернення до суду відмовлено. Позовна заява залишена без розгляду.

Висновок суду вмотивований тим, що звернувшись 02.12.2019 року до суду з позовною заявою, позивачем було пропущено встановлений статтею 122 КАС України місячний строк для звернення до суду з відповідним позовом.

Суд відхилив доводи позивача щодо прийняття Європейським судом з прав людини рішення від 17.10.2019 року у справі «Полях та інші проти України», як підставу для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, оскільки розуміння юридичної перспективи вирішення спору не є обставиною, яка може свідчити про поважність причин пропуску строку звернення до суду.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Аргументуючи вимоги апеляційної скарги, позивач наводить аналогічні доводи, що зазначені ним у заявах по суті в суді першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції, - без змін.

Суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (ч. 1 с. 313 КАС України).

30.07.2020 року до суду надійшло клопотання представника позивача Банного А.Г. з проханням проводити розгляд справи лише за особистої участі позивача та перенести розгляд справи на іншу дату, визнавши причини неявки позивача та його поважними з огляду на те, що в Україні продовжено карантин через спалах у світі коронавірусу COVID-19. Зважаючи на актуальність епідемічної загрози та на те, що слухання справи № 440/4686/19 передбачає обов`язкову присутність учасників сторін, вони змушені виконати вимоги постанов Кабінету Міністрів України № 211 та № 255, рекомендації Ради суддів України та керівництва суду утриматися від участі у судовому засіданні.

Відхиляючи означене клопотання, колегія суддів зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 року по 31.08.2020 рок (в редакції останніх змін, у тому числі внесених постановами КМУ від 17.06.2020 року № 500 та від 22.07.2020 року № 641) на всій території України встановлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 року № 343 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, тощо.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у містах Харкові і Полтаві). Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 року регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25.05.2020 року перевезення пасажирів метрополітенами.

Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.

За положеннями ст. 129 Конституції України, ст. 2 КАС України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 205 Кодексу адміністративного судочинства України).

Колегія суддів зазначає, що в клопотанні відсутні посилання щодо наявності об`єктивних труднощів, які перешкоджають прибуттю учасників справи до засідання суду апеляційної інстанції.

Також, колегія суддів зазначає, що окрім іншого, Рада суддів України рекомендувала громадянам та іншим особам всі необхідні документи (позовні заяви, заяви, скарги, відзиви, пояснення, клопотання тощо) надавати суду в електронному вигляді на електронну адресу суду, через особистий кабінет в системі «Електронний суд», поштою, факсом або дистанційні засоби зв`язку, скористатися можливістю розгляду справи в режимі відео конференції, а також рекомендувала учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами та утриматися від відвідування приміщення суду, особливо за наявності захворювання (слабість, кашель, задуха, утруднення дихання, тощо).

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника позивача Банного А.Г. про відкладення розгляду справи, оскільки визнає повідомлені заявником причини неявки позивача та його представника неповажними.

Кабінет Міністрів України постановою від 27.12.2019 року № 1149 вніс зміни до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 05.03.2009 року № 270.

Зокрема, Правила доповнено нормами, згідно з якими рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізособам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом 3-х робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Згідно із положеннями ч. 11 ст. 126 КАС України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Із довідки про причини повернення судової повістки, скерованої судом на адресу позивача ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , вбачається, що судова повістка не вручена позивачу, оскільки «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 224).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308 КАС України). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308 КАС України).

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що задоволенню не підлягає, а судове рішення слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України).

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 оспорює наказ Голови Служби безпеки України від 23.10.2014 року № 10/12-ОС щодо звільнення його з посади першого заступника начальника Управління СБУ в Харківській області відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та наказ Голови Служби безпеки України від 26.12.2014 року № 10/282-ос про його звільнення, який перебував у розпорядженні начальника Управління по посаді першого заступника начальника Управління СБУ в Харківській області з військової служби за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «г» пункту 63 (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів) у запас СБУ.

Вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 про поновлення на посаді першого заступника начальника Управління СБУ в Харківській області та зобов`язання СБУ проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування відносно нього заборони передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» є похідними від попередніх.

Відтак, оскільки спір у цій справі пов`язаний з проходженням позивачем публічної служби, колегія суддів зауважує, що у даному випадку застосуванню підлягає місячний строк звернення до суду, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 4.10 Інструкції № 772 передбачено доведення наказу до військовослужбовця, яким його звільнено з посади та зараховано в розпорядження під час особистої бесіди.

Результати цієї бесіди оформлюються довідкою (рапортом), яка (який) долучається до частини «Особова справа» матеріалів особової справи військовослужбовця.

Як установлено судовим розглядом та підтверджується матеріалами справи, позивачу ОСОБА_1 доведено зміст наказу № 10/12-ОС від 23.10.2014 року під час особистої бесіди з першим заступником начальника Управління СБУ в Харківській області полковником ОСОБА_2 , про що свідчить підпис позивача в довідці про бесіду від 09.12.2014 року /а.с.100/.

Відповідно до пункту 7.15 Інструкції № 772 наказ про звільнення військовослужбовця у запас або у відставку оголошується йому особисто його прямим начальником.

Згідно довідки про бесіду від 15.12.2014 року позивач ознайомлений з правовими підставами звільнення з військової служби та підтвердив бажання бути звільненим з військової служби, у зв`язку з проведенням організаційних заходів в запас СБУ /а.с. 86/.

При цьому, колегія суддів зауважує, що позивач був обізнаний з приводу наявності спірних наказів, що підтверджується запитом від 18.11.2019 року, в якому ним зазначені повні назви, дати та номери оскаржуваних наказів, та означена інформація вказана ним в адміністративному позові /а.с. 19, 4-15/.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її походження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України).

За наведених обставин, колегія суддів зазначає, що будучи звільненим зі служби, яка відноситься до публічної, ще у грудні 2014 року та звертаючись до суду із даним позовом лише 02.12.2019 року, позивачем пропущено встановлений ст. 122 КАС України місячний строк для звернення до суду з відповідною позовною заявою. При цьому, позивачу у 2014 році було достеменно відомо про існування наказу про його звільнення хоча б судячи з того, що він припинив проходити службу.

Відповідно до статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку (ч. 1 ст. 123).

Якщо заяву не буде подано особою у зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (ч. 2 ст. 123).

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч. 3 ст. 123).

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч. 4 ст. 123).

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч. 1 ст. 121).

Як убачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи поважність причин пропуску строків звернення до суду, позивач вказує, що момент прийняття Закону України «Про очищення влади» він не вбачав правових підстав для звернення до суду за захистом порушених прав, оскільки вказаний закон був чинний та повинен був ним виконуватись.

Крім того, конституційні подання Верховного Суду України № 4/4063(15) від 28.12.2015 року, № 4/585(15) від 23.03.2015 року, № 4/2465(14) та конституційне подання 47 народних депутатів України № 3/113(15) від 20.01.2015 року щодо відповідності (конституційності) окремих статей та пунктів «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» перебувають на розгляді у Конституційному Суді України та рішення по ним не прийняті.

При цьому, у зв`язку з прийняттям Європейським судом з прав людини рішення від 17.10.2019 у справі «Полях та інші проти України», позивач вважає можливим захист своїх порушених прав.

Колегія суддів зазначає, що за загальним правилом, перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поважними за змістом вказаної норми визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

В контексті наведеної норми поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами справи певних процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У рішенні у справі «Рябих проти Росії» (980_172) (Ryabykh v. Russia), заява N 52854/99, п. 52, ECHR 2003-X) Європейський Суд з прав людини визначився, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою.

Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 03.04.2008 року) (п. 47 рішення).

Приходячи до висновку про визнання неповажними причини пропуску позивачем строку звернення до суду із даним позовом, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про наявність факту суттєвого, понад чотири роки, пропуску встановленого законом місячного строку для звернення до адміністративного суду з позовом у цій категорії справ.

При цьому законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Наведене узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 20.02.2019 року у справі № 805/1642/17-а.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача про наявність рішення Європейського суду з прав людини рішення від 17.10.2019 у справі «Полях та інші проти України», як підставу для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, оскільки розуміння юридичної перспективи вирішення спору не є обставиною, яка може свідчити про поважність причин пропуску строку звернення до суду.

Крім наведеного, колегія суддів враховує, що позивач ОСОБА_1 , перебуваючи в розпорядженні начальника Управління СБУ в Харківській області, вирішив припинити свою військову службу в органах СБУ до закінчення строку перебування в розпорядженні 09.12.2014 року, особисто ініціював питання щодо свого звільнення в запас шляхом подання рапорту на ім`я начальника Управління СБУ в Харківській області, усвідомлював правові наслідки поданого ним рапорту щодо звільнення з військової служби, бажав їх настання та фактично погодився зі звільненням у запас СБУ за підпунктом «г» пункту 63 (у зв`язку з проведенням організаційних заходів).

З урахуванням тієї обставини, що судам першої та апеляційної інстанції позивачем не надано належних доказів, які підтверджують об`єктивну неможливість звернення з цим позовом у строк, встановлений законом, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для залишення адміністративного позову ОСОБА_1 без розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги позивача означених висновків колегії суддів не спростовують.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року, - без змін.

Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі тридцяти днів, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій В.Б. Русанова
Постанова у повному обсязі складена і підписана 13 серпня 2020 року.