Справа № 520/8748/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

13.08.2020 р. справа №520/8748/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом

ОСОБА_1
до третя особа -Державної міграційної служби України Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області,
проскасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Матеріали позову одержані судом 08.07.2020 р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято 09.07.2020 р. Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 10.08.2020 р.

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, іноземець, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) скасування рішення ДМС України від 09.06.2020р. №205-20, 2) зобов`язання ДМС України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що у країні походження іноземцю загрожує небезпека застосування насильства у межах нападів озброєного релігійного угруповання.

Відповідач, Державна міграційна служба України (далі за текстом - владний суб`єкт, Міграційна служба), з поданим позовом не погодився.

Підставами заперечень проти позову є доводи про те, що іноземець під час звернення до тероргану міграційної служби та у ході співбесіди не подав доказів і не навів доводів, котрі б засвідчували хоча б найменшу наявність підстав для визнання або біженцем, або особою, котра потребує додаткового захисту.

Третя особа, ГУ ДМС України в Харківській області (далі за текстом - Головне управління, ГУ) власної правової позиції по суті спору до суду не подало, що з огляду на завдання та мету адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України, а також обсяг приєднаних до справи документів не сприймається судом як перешкода у відправленні правосуддя у цій справі.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник, громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 (жінка), прибув до України літаком транзитом через територію Туреччини у січні 2015р. з території Нігерії, де народився і постійно проживав.

Метою прибуття іноземця до України було навчання у вищому навчальному закладі, і на реалізацію цього наміру заявник у період 13.01.2015р.-06.06.2018р. навчався у Вінницькому національному медичному університеті. Навчання, за твердженням заявника, було припинено через відсутність коштів для оплати за контрактом.

До завершення навчання заявник мав легальну підставу для постійного знаходження на території України, тому і не розпочинав процедури одержання статусу біженця (особи, яка потребує додаткового захисту).

За матеріалами справи, навчання позивача завершилося у 2018р., проте заявник розпочав реалізацію наміру на здобуття нової легальної підстави постійного знаходження на території України лише у липні 2019р., і 18.07.2019р. звернувся до ГУ ДМСУ в Харківській області із заявою про визнання біженцем (особою, яка потребує додаткового захисту).

У проміжок часу з 2018 по 2019 роки заявник перебував на території України нелегально, відносно нього складалися протоколи про адміністративні правопорушення за порушення вимог ч.1 ст.203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Причиною звернення заявником були задекларовані побоювання за життя через загрозу небезпеки з боку представників терористичних мусульманських організацій "Боко Харам" та "Пастухи Фулані", у зв`язку із тим, що заявник належить до християнської релігії.

26.07.2019р. працівниками ГУ в області з заявником була проведена співбесіда, результати якої оформлені протоколом, датованим цим же числом.

Зі змісту протоколу слідує, що побоювання заявника носять суто примарний (уявний) характер, об`єктивними даними з загальновідомих та загальнодоступних джерел інформації не підтверджуються.

11.09.2019р. та 18.10.2019р. з заявником також було проведено співбесіди, на яких він повідомив про побоювання повертатися до країни походження через релігійні переконання, проте без конкретизації загрози.

За результатами співбесід ГУ ДМСУ в Харківській області було складено Висновок у справі №2019КН0099 про відмову у визнанні заявника біженцем (особою, яка потребує додаткового захисту).

Даний Висновок ґрунтується на судженнях владного суб`єкта про відсутність реальної загрози життю та здоров`ю заявника чи загрози будь-яких утисків заявника на Батьківщині від збройного конфлікту і суперечливість формулювань заявника щодо обставин для побоювань, а також про невідповідність заявника критеріям біженця (особи, яка потребує додаткового захисту).

09.06.2020р. відповідачем, ДМС України, було видано рішення №205-20 про відмову у визнанні заявника біженцем (особою, яка потребує додаткового захисту).

Не погоджуючись із відповідністю закону волевиявлення адміністративного органу з приводу надання притулку, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

Окрім того, приписами ст.19 Конституції України також проголошено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Суспільні відносини з надання негромадянам України притулку регламентовані приписами Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, за визначеннями, наведеними у п. 1 ч. 1 ст. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1, п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», законодавець розрізняє категорії осіб за критеріями: 1) для визнання громадянина біженцем, 2) для визнання громадянина особою, яка потребує додаткового захисту, 3) для визнання громадянина особою, яка потребує тимчасового захисту.

Так, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 цього закону під біженцем (далі за текстом - шукач притулку) слід розуміти особу, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Отже, до категорії біженців (шукачів притулку) можуть належати громадяни-іноземці (особи без громадянства), відносно яких на Батьківщині чи країні попереднього постійного проживання існують ризики переслідування з причин 1) раси, 2) віросповідання, 3) національності, 4) громадянства (підданства), 5) належності до певної соціальної групи або 6) політичних переконань.

Таким чином, при вирішенні питання про надання правового статусу біженця владному суб`єкту належить повно, вичерпно та з достовірністю поза розумним сумнівом встановити, насамперед, обставини існування ризику переслідування громадянина за кожним окремим включеним до закону приводом.

При цьому, суд із розумінням ставиться до правової ситуації, у яку потрапляють шукачі притулку на території іншої країни і тому не вважає, що іноземець повинен подати тероргану ДМС беззаперечні та достатні докази реальності ризику існування загрози переслідування.

Такі докази можуть бути відсутні у іноземця, але доводи та пояснення шукача притулку мають бути достатньо послідовними, правдивими і засвідчувати (щонайменше) ймовірність переслідувань у разі повернення на Батьківщину (країну попереднього постійного проживання).

Оцінивши добуті у справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд погоджується з міркуваннями владного суб`єкта стосовно відсутності у випадку заявника ознак, передбачених п.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового заходу» за критерієм політичних переконань, расової належності, релігійних уподобань, національності, громадянства, соціального статусу.

Так, заявником ані до органів ДМС України, ані до суду не подано жодних належних та допустимих доказів ведення іноземцем не лише помітної, а взагалі будь-якої політичної, суспільної або релігійної діяльності на території Батьківщини. Доказів належності до певних політичних партій, суспільних рухів, соціальних прошарків, що об`єктивно може спричинити виникнення загрози в країні громадянської належності тощо, заявником до матеріалів справи також не подано.

За таких обставин, суд визнає правильними висновки ГУ ДМС про відсутність підстав для визнання іноземця біженцем у світлі п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Продовжуючи розгляд справи, суд відмічає, що відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 названого закону під особою, яка потребує додаткового захисту (далі за текстом - шукач захисту) слід розуміти особу, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Отже, до шукачів захисту можуть належати громадяни - іноземці (особи без громадянства), котрі знаходяться в Україні через те, що на Батьківщині існує 1) загроза життю, безпеці, свободі з причини застосування смертної кари, 2) загроза виконання вироку про смертну кару, 3) загроза застосування тортур, 4) загроза застосування нелюдського поводження, 5) загроза застосування поводження, котре принижує гідність, 6) загроза застосування нелюдського покарання, 7) загроза застосування покарання, котре принижує гідність, 8) загроза застосування загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, 9) загроза систематичного порушення прав людини.

Оцінивши добуті у справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд зауважує, що обставини діяльності на території Нігерії мусульманських угруповань, зокрема "Боко Харам", є загальновідомими у розумінні ч. 3 ст. 78 КАС України, однак, загальновідомість цих обставин не створює автоматично підстав для набуття особою статусу шукача захисту, а в офіційних джерелах відсутня інформація про те, що на території Батьківщини позивача відбуваються відкриті військові дії.

При цьому, як визнано позивачем у ході співбесід, християнство він сповідував ще під час проживання в Нігерії, і жодних утисків з цього приводу не зазнавав.

Аналіз матеріалів судової справи, зокрема і матеріалів особової справи заявника як шукача притулку, вказує на те, що іноземець не перебував членом політичної, релігійної, військової або громадської організації. До інцидентів з застосуванням фізичного насилля, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, ані заявник, ані члени його родини не були причетними.

Реалістичних усних пояснень з приводу того, що такі випадки непоодиноко траплялись з іншими третіми сторонніми особами у країні громадянської належності заявник органам ДМС України не надавав.

Твердження заявника про загибель членів сім`ї начебто у результаті вбивства мусульманами не можуть бути визнані судом спроможними, оскільки заявник надає з цього приводу суперечливі відомості щодо кількості вбитих родичів, їх статі та періоду, колі ці події, на думку заявника, мали місце.

Довід позивача про зникнення внаслідок релігійних конфліктів у Нігерії її матері також не може бути сприйнятий судом як належний. Зокрема, наступна поведінка позивача, який не звертався до правоохоронних органів і не робив спроб розшукати матір, ставить під сумнів достовірність повідомлених позивачем фактів та з достатньою поза розумним сумнівом прийнятністю вказує на їхню вигаданість задля посилення історії переслідування під час звернення за міжнародним захистом.

Крім того, до моменту звернення позивача за захистом останній деякий час перебував на території України нелегально і не вчиняв спроб звернутися за захистом, тобто не вважав себе у небезпеці та не вбачав потреби у міжнародному захисті.

Суд також звертає увагу на наявну в матеріалах справи копію паспорту громадянина Нігерії, виданого заявникові 18.01.2019р. в м. Києві, що свідчить про добровільне звернення до дипломатичної установи країни походження для зміни прострочених документів.

Усе викладене змушує суд дійти до висновку, що звернення іноземця за захистом обумовлено наміром легалізувати власне перебування в Україні і не пов`язано із ситуацією громадянської належності заявника, а причини неможливості повернення на Батьківщину складаються лише з припущень, які явно та очевидно мають загальний характер і у достатній мірі не конкретизовані в аспекті параметрів загроз (небезпек) на Батьківщині.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 22.01.2020 р. по справі №815/5589/17.

Тому, перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, суд відзначає, що за загальним правилом ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності оскаржених рішень чи діянь покладається саме на відповідача.

Суд вважає, що в абсолютному вигляді указане правило тягаря доказування може бути застосовано до випадку оскарження рішення владного суб`єкта, котрим для приватної особи створено новий обов`язок або створено перешкоди у реалізації вже існуючого права (інтересу).

Натомість у випадку, коли приватна особа звертається до владного суб`єкта з метою набуття нового (раніше не існуючого) права у сфері публічно-правових відносин (як-то: статусу шукача притулку чи статусу шукача захисту тощо) відсутні підстави для абсолютизації цього правила, адже суб`єктивне право приватної особи у галузі публічно-правових відносин не може виникати виключно з помилки (свідомої чи неумисної), незаконного рішення або протиправного діяння владного суб`єкта (окрім права на стягнення збитків та права на компенсацію шкоди).

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд вважає, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб"єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Викладені вище обставини змушують суд прийти до висновку про неправдоподібність задекларованих іноземцем тверджень про наявність побоювань, у зв`язку з чим намір заявника легалізувати підставу постійного перебування в Україні має суто економічний характер і не може бути розглянутий з позиції існування підстав для отримання захисту.

У даному конкретному випадку рівень та якість міркувань тероргану ДМС України з приводу доводів іноземця у силу приписів ст.8 Конституції України поза розумним сумнівом доказують остаточну безпідставність, помилковість та хибність будь-яких побоювань особи, котрі за критеріями п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначені підставами для визнання громадянина шукачем захисту.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 КАС України.

Факт порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах у галузі міграційної справи не знайшов свого підтвердження, що є визначеною процесуальним законом обставиною для залишення заявлених вимог без задоволення.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст. 139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення виготовлено у повному обсязі у порядку ч. 3 ст. 243 КАС України 16.01.2020р.; набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Суддя Сліденко А.В.