Справа № 1.380.2019.005781
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2020-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.005781
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі: головуючої-судді Сидор Н.Т., розглянувши у письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової прокуратури Західного регіону України про визнання протиправними рішень, дій, бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку,

в с т а н о в и в :

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до військової прокуратури Західного регіону України в якій, згідно з заявою про уточнення позовних вимог (вх. № 43904 від 22.11.2019), позивач просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність військової прокуратури Західного регіону України щодо не надання ОСОБА_1 у зв`язку із здаванням крові як донором 5 додаткових днів відпочинку із збереженням заробітної плати, які за його бажанням не приєднані до щорічних основних відпусток;

2) визнати протиправною бездіяльність військової прокуратури Західного регіону України щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації при звільненні з військової служби за 67 календарних днів невикористаних щорічних відпусток за 2017 рік (11 календарних днів) та 2018 рік (51 календарний день) та 5 календарних днів у зв`язку із здаванням крові як донором;

3) визнати протиправною бездіяльність військової прокуратури Західного регіону України щодо не виплати ОСОБА_1 готівкою грошового забезпечення, починаючи з другої половини січня 2019 року;

4) визнати протиправною бездіяльність військової прокуратури Західного регіону України щодо не проведення повного розрахунку 9 серпня 2019 року в день звільнення і виключення зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України ОСОБА_1 ;

5) визнати протиправними рішення і дії військової прокуратури Західного регіону України щодо видання наказу військової прокуратури Західного регіону України від 8 серпня 2019 року № 577к про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України;

6) скасувати наказ військової прокуратури Західного регіону України від 8 серпня 2019 року № 577к про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України;

7) зобов`язати військову прокуратуру Західного регіону України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію при звільненні за 67 календарних днів невикористаних щорічних відпусток за 2017 рік (11 календарних днів) та 2018 рік (51 календарних днів) та 5 календарних днів у зв`язку із здаванням крові як донором;

8) зобов`язати військову прокуратуру Західного регіону України виплатити ОСОБА_1 готівкою заборгованість з виплати грошового забезпечення, починаючи з другої половини січня 2019 року;

9) стягнути з військової прокуратури Західного регіону України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку, з 09.08.2019 по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 09.08.2019 наказом військового прокурора Західного регіону України від 08.08.2019 № 577к позивач звільнений з військової служби і виключений зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України. Вважає, що виключений зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України всупереч вимог пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, оскільки ніколи не давав згоди на виключення його зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України до проведення з ним усіх необхідних розрахунків.

Водночас, позивач вважає, що при звільненні з військової служби з ним не проведений повний розрахунок, а саме не проведені наступні виплати.

Грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за 2017 рік. З жовтня 2018 року наказом військового прокурора Західного регіону України № 702 к позивачу продовжена щорічна основна відпустка за 2018 рік на 11 календарних днів із збереженням грошового та матеріального забезпечення з 28 вересня по 8 жовтня 2018 року. Проте з 28 вересня по 31 жовтня 2019 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону, а тому загальна кількість невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2017 рік повинна складати 11 днів.

Грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за 2018 рік. 27 березня 2019 року наказом військового прокурора Західного регіону України № 215 к позивачу надана щорічна основна відпустка за 2018 рік тривалістю 45 днів із збереженням грошового та матеріального забезпечення з 31 березня по 17 травня 2019 року 2019 року. 21 травня 2019 року наказами військового прокурора Західного регіону України № 329 к та № 330 к позивачу продовжена щорічна основна відпустка у зв`язку з перебування на лікуванні, надано додаткових 4 дні для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад та додатково надано 3 дні відпочинку як донору відповідно до Закону України «Про донорство крові та її компонентів». Отже, загальна тривалість щорічної основної відпустки за 2018 рік склала 52 календарних дні.

Грошова компенсація за невикористані додаткові дні відпочинку із збереженням заробітної плати (грошового забезпечення) у зв`язку із здаванням крові як донором. 21 січня та 1 липня 2019 року позивачем написані рапорти на адресу керівника - військової прокуратури регіону про надання відповідно до ст.ст. 9, 11 Закону України «Про донорство крові та її компонентів» відповідно 7 та 1 календарних додаткових днів відпочинку із збереженням заробітної плати (грошового забезпечення) у зв`язку із здаванням крові як донором, які він бажав приєднати до щорічних основних відпусток. Проте 21 травня 2019 року наказом військового прокурора регіону мені ( ОСОБА_1 ) надано додаткові дні відпочинку із збереженням середнього заробітку тривалістю лише 3 календарних дні, у зв`язку з чим протиправно не надано додаткові дні відпочинку із збереженням середнього заробітку тривалістю 5 календарних дні, які за його бажанням мали б бути приєднані до щорічних основних відпусток.

Грошове забезпечення, починаючи з другої половини січня 2019 року. 23 січня 2019 року позивачем написаний і відправлений рапорт на адресу керівника військової прокуратури регіону про видачу готівкою всіх виплат, що йому призначаються. Подібні рапорти щодо виплати позивачу готівкою його грошового забезпечення ним подавались 28 січня, 1 лютого, 22 лютого та 7 серпня 2019 року. Проте, як йому стало відомо, військовою прокуратурою Західного регіону України проводились перерахування його грошового забезпечення на заблокований, а в подальшому закритий зарплатний рахунок в Акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк», а тому виплата його грошового забезпечення з другої половини січня 2019 року не проведена.

Крім цього, позивач покликається на не виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року в справі № 1340/3644/18, яке вступило в законну силу, щодо здійснення перерахунку та виплати позивачу грошового забезпечення. Позивач вважає, що виплати за вказаним рішенням суду є безспірними, оскільки після вступу рішення в законну силу таке відповідачем (військовою прокуратурою регіону) не оскаржувалось.

Крім цього зазначає, що в день звільнення його із військової служби відповідач повинен був провести з ним повний розрахунок, чого не зробив. Відтак, просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку, з 09.08.2019 по день фактичного розрахунку.

Відповідач позов не визнає, позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву (вх. № 47948 віл 13.12.2019), в якій відповідач зазначає, що підстав до грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2017 та 2018 роки у відповідача не було, зважаючи на відсутність підтверджуючих документів щодо перебування позивача на лікуванні. Щодо грошової компенсації за невикористані додаткові дні відпочинку із збереженням заробітної плати (грошового забезпечення) у зв`язку із здаванням крові як донором, то підстав до виплати такої у відповідача також не було, оскільки додаткові дні відпочинку, надані позивачу як донору, не є невикористаними днями щорічної основної відпустки. Також відповідач наголошує, що у відповідача немає можливості реалізувати виплату грошового забезпечення позивачу починаючи з другої половини січня 2019 року, оскільки прокуратура не проводить операцій з готівкою (відсутні технічні можливості, у тому числі належним чином обладнане приміщенні каси, укладені договори щодо забезпечення охорони, посада касира тощо), про що неодноразово було повідомлено позивача. Крім цього, вважає, що немає підстав до стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 09.08.2019 по день фактичного розрахунку, оскільки рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05.12.2019 у справі № 1.380.2019.005651 прокуратуру регіону вже зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки з 09.08.2019 по день фактичного розрахунку.

У свою чергу, позивачем подано відповідь на відзив (вх. № 5686 від 03.02.2019), в якому наводить спростування тверджень відповідача, зазначених у відзиві.

Щодо процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом справи, слід зазначити наступне.

Ухвалою судді від 11.11.2019 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви. Позивачем у встановлений строк усунено недоліки позовної заяви.

Ухвалою судді від 22.11.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 24.02.2020 у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог відмовлено.

В судовому засіданні 24.02.2020 без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання постановлено про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив з мотивів аналогічних, наведеним у відзиві на позовну заяву, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

03.08.2020 судом за письмовим клопотанням позивача та представника відповідача ухвалено продовжити розгляд справи у письмовому проводженні.

Заслухавши вступне слово позивача та представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 24.07.2019 № 408, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військових обов`язок і військову службу» полковника юстиції ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні військового прокурора Західного регіону України, колишнього першого заступника військового прокурора Західного регіону України, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «і» у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частиною третьою або четвертою статі 1 Закону України «Про очищення влади».

На підставі вищеописаного наказу, наказом військового прокурора Західного регіону України від 08.08.2019 № 577к, полковника юстиції ОСОБА_1 виключено з 09.08.2019 зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України, усіх видів забезпечення, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас відповідно до підпункту «і» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади») та направлено до Личаківсько-Залізничного ОРВК м. Львова Львівської області для постановки на військовий облік.

Частиною 2 цього наказу зазначено, відділу фінансування та бухгалтерського обліку військової прокуратури регіону провести з полковником юстиції ОСОБА_1 повний розрахунок відповідно до чинного законодавства.

03.10.2018 наказом військового прокурора Західного регіону України № 702к Парамонову Є.В. продовжена щорічна основна відпустка за 2017 рік на 11 календарних днів із збереженням грошового та матеріального забезпечення з 28 вересня по 8 жовтня 2018 року включно.

01.11.2018 позивач подав рапорт про продовження щорічної основної відпустки за 2017 рік у зв`язку із перебуванням на стаціонарному лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону (далі ВМКЦ ЗР) з 28.08.2018 по 31.10.2018.

05.11.2018 за № 11-548 вих-18 відповідач розглянув рапорт позивача від 01.11.2018 та повідомив, що підстав для продовження щорічної основної відпустки за 2017 рік немає, оскільки позивачем не долучено жодного документа на підтвердження факту перебування його на лікуванні у ВМКЦ ЗР.

29.12.2018 та 03.01.2019 позивач подав рапорти про продовження щорічної основної відпустки за 2017 рік у зв`язку з його перебуванням на лікуванні з 28.08.2018 по 31.10.2018.

04.01.2019 листом за № 11-6 вих-19 відповідач повідомив позивача про розгляд його рапортів від 29.12.2018 та 03.01.2019 щодо продовження щорічної основної відпустки за 2017 рік та відсутність підстав для задоволення таких, оскільки відомостей про проходження позивачем медичного огляду військово-лікарською комісією у військовій прокуратурі регіону відсутні.

07.08.2019 позивач подав рапорт про продовження щорічної основної відпустки за 2017 рік у зв`язку з його перебуванням лікуванні з 28.08.2018 по 31.10.2018, долучив довідку ВМКЦ Західного регіону України про перебування на лікуванні.

13.08.2019 листом № 11-300 вих-19, відповідач повідомив позивача про розгляд його рапорту від 07.08.2019 та про відсутність підстав для продовження щорічної основної відпустки за 2017 рік, враховуючи те, що з 09.10.2018 по день виключення його із списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України позивач не перебував у щорічній основній відпустці за 2017 рік, а також подання позивачем рапорту від 25.03.2019 про неврахування попередніх рапортів щодо продовження щорічної основної відпустки за 2017 рік. Більше того, відповідач покликався на те, що наказом військового прокурора від 08.08.2019 № 577к позивача виключено із списків особового складу військової прокуратури у зв`язку із звільненням з військової служби.

27.03.2019 наказом військового прокурора Західного регіону України №215к ОСОБА_1 надана щорічна основна відпустка за 2018 рік тривалістю 45 днів із збереженням грошового та матеріального забезпечення з 31.03.2019 по 17.05.2019.

21.05.2019 наказом військового прокурора Західного регіону України № 329к ОСОБА_1 у зв`язку з перебуванням на лікуванні щорічну основну відпустку за 2018 рік продовжено на 35 календарних днів - з 18.05.2019 по 22.06.2019.

21.05.2019 наказом військового прокурора Західного регіону України № 330к ОСОБА_1 надано 3 дні відпочинку як донору відповідно до Закону України «Про донорство крові та її компонентів» - з 23 по 25.06.2019. Підстава: рапорт ОСОБА_1 , довідки ЛОЦСК № 013048 від 17.07.2018, № 000148 від 01.10.2018, № 003458 від 18.01.2019.

23.05.2019 наказом військового прокурора Західного регіону України №341к у зазначений наказ внесено зміни, додано пункт 2, яким надано час, необхідний для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад в кількості 4 доби.

03.06.2019 та 26.06.2019 року ОСОБА_1 звертався до прокуратури регіону з рапортами про продовження щорічної основної відпустки за 2018 рік, подаючи до рапортів листки непрацездатності, проте у їх задоволенні йому відмовлено, мотивуючи тим, що позивач перебуває на лікуванні і не знаходиться у щорічній основній відпустці за 2018 рік, відтак підстави для продовження такої відпустки відсутні.

09.08.2019 до прокуратури регіону надійшов рапорт ОСОБА_1 від 07.08.2019 про продовження щорічної основної відпустки за 2018 рік у зв`язку з перебуванням на лікуванні у ВМКЦ Західного регіону у період з 03.06.2019 по 01.08.2019, проте 08.08.2019 наказом військового прокурора Західного регіону України № 577к ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України, у зв`язку з чим підстав для продовження відпустки не було, про що позивача повідомлено листом 13.08.2019.

21.01.2019 позивач подав рапорт на підставі Закону України «Про донорство крові та її компонентів» просив надати додаткові дні для відпочинку, які приєднати до щорічної основної відпустки. До цього рапорту позивач долучив довідки ЛОЦСК № 070957 від 23.01.2017, № 09288 від 06.02.2017, № 11626 від 11.04.2017, № 001840 від 19.06.2017, № 013048 від 17.07.2018, № 000148 від 01.10.2018, № 003458 від 18.01.2019.

Того ж дня наказом військового прокурора Західного регіону України № 330к ОСОБА_1 надано 3 дні відпочинку як донору відповідно до Закону України «Про донорство крові та її компонентів» - з 23 по 25.06.2019. Підстава: рапорт ОСОБА_1 , довідки ЛОЦСК № 013048 від 17.07.2018, № 000148 від 01.10.2018, № 003458 від 18.01.2019.

01.07.2019 позивач подав рапорт, яким просив продовжити щорічну основну відпустку за 2018 рік у зв`язку із здачею крові як донор. До цього рапорту позивач долучив довідку ЛОЦСК № 007856 від 03.06.2019.

05.07.2019 листом № 11-248 вих-19, відповідач повідомив позивача про розгляд його рапорту від 01.07.2019 та про відсутність підстав для продовження позивачу щорічної основної відпустки за 2018 рік, мотивуючи тим, що день здавання крові не продовжує щорічну основну відпустку.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що, на думку позивача, відповідач при звільненні з військової служби позивача не провів з ним повний розрахунок та протиправно виключив його із списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України, при цьому, позивач ніколи не давав згоди на виключення його зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України до проведення з ним усіх необхідних розрахунків. Крім того, зміст спірних правовідносин полягає у протиправній, на думку позивача, не виплаті відповідачем готівкою заборгованості з грошового забезпечення, починаючи з другої половини січня 2019 та у стягненні середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Щодо грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2017 рік, суд зазначає наступне.
03.10.2018 року наказом військового прокурора Західного регіону України № 702 к позивачу продовжена щорічна основна відпустка за 2017 рік на 11 календарних днів із збереженням грошового та матеріального забезпечення з 28 вересня по 8 жовтня 2018 року.

Як свідчать матеріали справи, а саме довідка ВМКЦ ЗР від 01.08.2019, позивач у період з 28.09.2018 по 31.10.2018 перебував на стаціонарному лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону.

Відповідач в судовому засіданні не заперечував факту звернення ОСОБА_1 до військової прокуратури із рапортами про продовження щорічної основної відпустки за 2017 рік у зв`язку із перебуванням на лікуванні в період з 28.09.2018 по 31.10.2018 та самого факту перебування позивача на лікуванні.

Натомість підставами відмови у продовженні позивачу щорічної основної відпустки за 2017 рік відповідач мотивував відсутністю вчасно поданого документального підтвердження перебування позивача на лікуванні, наявністю рапорту від 25.03.2019 про неврахування попередніх рапортів щодо продовження щорічної основної відпустки за 2017 рік, а також тим, що довідку ВМКЦ ЗР від 01.08.2019 про підтвердження факту перебування позивача на лікуванні подано разом із рапортом від 07.08.2019, який надійшов до відповідача лише 09.08.2019, тобто вже після виключення позивача зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України. Тому враховуючи наведене та те, що з 09.10.2018 по день виключення його із списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України позивач не перебував у щорічній основній відпустці за 2017 рік.

Вирішуючи наведені спірні відносини, суд враховує наступні норми права.

Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі - Статут), який визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).

Обов`язки посадових осіб, не зазначені в цьому Статуті, визначаються відповідними порадниками та положеннями.

Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.

Порядок направлення військовослужбовців на стаціонарне лікування передбачено ст. 254 Статуту, відповідно до якої військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальнику, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

Згідно зі ст. 260 Статуту, на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

Статтею 261 Статуту передбачено, що про всіх військовослужбовців, яких направлено на стаціонарне лікування поза частиною, начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний у той же день повідомити командирові частини, з якої ці військовослужбовці прибули. Про хворих з отруєнням чи травмами начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний негайно доповісти командирові військової частини, з якої прибув хворий (хворі), а з інфекційними захворюваннями, крім того, - у найближчий санітарно-епідеміологічний заклад. Військовослужбовці, які захворіли в період відпустки або у відрядженні, на стаціонарне лікування направляються військовими комендантами або військовими комісарами.

Відповідно до ст. 262 Статуту, начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний за 5 днів до виписки військовослужбовців повідомити про це командирові військової частини, з якої вони прибули. У день виписки військовослужбовцеві лікувальним закладом (частиною) видаються відповідні документи, і він самостійно (якщо не прибув супровідник з частини) направляється у військову частину, з якої прибув; після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту частини, де здають медичні документи; інші документи здаються старшині роти.

Позивач в судовому засіданні наголошував, що відповідно до встановленого Статутом порядку саме відповідач скерував позивача до військово-медичного закладу для проходження військово-лікарської комісії на предмет придатності військової служби та проходження лікування. Також покликався на лист відповідача від 02.07.2019 за № 11-238 вих-19, що адресований начальнику військово-медичного клінічного центру Західного регіону, в якому зокрема зазначено, що 08.10.2018 ОСОБА_1 направлено на медичний огляд військово-лікарську комісію до ввіреної установи.

Зазначені твердження відповідачем у судовому засіданні не заперечувалися, однак переконано наголошувалося про відсутність документального підтвердження факту такого перебування позивача на лікуванні. Також повідомлено, що військовою прокуратурою вживались неодноразові запити на отримання документального підтвердження факту перебування позивача на лікуванні у період з 28.09.2018 по 31.10.2018. Зазначена інформація підтверджується наступним.

08.10.2018 позивача прокуратурою регіону направлено до ВМКЦ Західного регіону на медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення придатності до проходження військової служби згідно направлення від 08.10.2018 № 11-478 вих-18.

Повідомлень про надходження ОСОБА_1 на лікування не надходило, у зв`язку з чим прокуратурою регіону 31.10.2018 зроблено відповідний запит, що міститься в матеріалах справи.

01.11.2018 ВМКЦ Західного регіону надіслав відповідь, що військово - лікарська комісія не затвердила свідоцтво про хворобу ОСОБА_1 та рекомендувала контрольне обстеження у Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий клінічний госпіталь», у зв`язку з чим 01.11.2018 видано відповідне направлення.

Проте, у прокуратурі регіону і надалі не було інформації про початок і закінчення лікування, у зв`язку з чим 04.01.2019 прокуратурою регіону зроблено повторний запит про наслідки лікування ОСОБА_1 та отримано відповідь про те, що ВМКЦ ЗР не відомо про хід медичного огляду та лікування позивача.

Разом з тим, 29.12.2018 позивач звернувся з рапортами про надання частини щорічної основної відпустки за 2018 рік, строком на 15 календарних днів, продовження щорічної основної відпустки за 2017 рік у зв`язку з перебуванням на лікуванні у ЦМРСЛ «Трускавецький» (копії додаються).

03.01.2019 позивач, повторно звернувся з рапортом про продовження щорічної основної відпустки за 2017 рік у зв`язку з лікуванням та надав медичні документи за періоди лікування тільки з 05.11.2018 по 29.11.2018, з 30.11.2018 по 20.12.2018 та з 26.12.2018 по 02.01.2019. Тобто за період лікування з 29.09.2018 по 31.10.2018 підтверджуючі документи знову надано не було.

На указані рапорти надано відповідь від 04.01.2019 № 11-6вих-19, що у зв`язку з відсутністю відомостей про результати медичного огляду, на який позивача скеровано ще 01.11.2018, підстав для продовження відпустки за 2017 рік та надання відпустки за 2018 рік відсутні.

Відтак, на час виключення позивача із списків особового складу військової прокуратури 09.08.2019 ВМКЦ ЗР не надав відповідачу документального підтвердження факту тимчасової непрацездатності позивача у період з 28.09.2018 по 31.10.2018.

Однак, в судовому засіданні судом встановлено, що позивачем подано рапорт від 07.08.2019, до якого приєднано довідку про підтвердження перебування позивача на лікуванні у період з 28.09.2018 по 31.10.2018.

Із тверджень відповідача такий рапорт надійшов на адресу відповідача 09.08.2019.

Відповідач не надав документального підтвердження отримання рапорту позивача від 07.08.2019 разом із довідкою ВМКЦ ЗР від 01.08.2019 про підтвердження факту перебування позивача на лікуванні у період з 28.09.2018 по 31.10.2018, лише 09.08.2019, тобто вже після виключення позивача зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України. Відповідачем поданий такий рапорт без вхідного штампу реєстрації.

При цьому, як встановлено судом, наказом військового прокурора Західного регіону України від 08.08.2019 № 577к, полковника юстиції ОСОБА_1 виключено з 09.08.2019 зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України, усіх видів забезпечення, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас відповідно до підпункту «і» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади») та направлено до Личаківсько-Залізничного ОРВК м. Львова Львівської області для постановки на військовий облік.

Частиною 2 цього наказу зазначено, відділу фінансування та бухгалтерського обліку військової прокуратури регіону провести з полковником юстиції ОСОБА_1 повний розрахунок відповідно до чинного законодавства.

Звідси навіть при отриманні відповідачем рапорту позивача від 07.08.2019 із долученою довідкою ВМКЦ ЗР від 01.08.2019 про підтвердження факту перебування позивача на лікуванні у період з 28.09.2018 по 31.10.2018, лише 09.08.2019, у відповідача не було перешкод у нарахуванні та виплаті грошової компенсації при виключенні позивача з особового складу військової прокуратури за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за 2017 рік, адже наказом військового прокурора Західного регіону України від 08.08.2019 № 577к, позивач виключений зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України 09.08.2019 і пунктом 2 цього наказу зазначено провести з полковником юстиції ОСОБА_1 повний розрахунок відповідно до чинного законодавства, що власне відповідачем зроблено не було.

У відповідності до наказу відповідача від 01.08.2019 № 88 «Про відновлення проведення службового розслідування», у такому відображено, що 22.01.2019 службове розслідування зупинено, у зв`язку із перебуванням ОСОБА_1 на лікуванні. 01.08.2019 ОСОБА_1 закінчив лікування.

При цьому суд наголошує, що відповідно до ст. 262 Статуту, передбачено, що у день виписки військовослужбовцеві лікувальним закладом видаються відповідні документи, і він самостійно направляється у військову частину, з якої прибув, після повернення до військової частини (в даному випадку до військової прокуратури) і доповіді безпосередньому командирові військовослужбовець направляється до медичного пункту, де здає медичні документи.

Звідси позивач 07.08.2019 виконав свій обов`язок згідно ст. 262 Статуту і надав відповідачу підтверджуючі документи про перебування його на лікуванні у період з 28.09.2018 по 31.10.2018.

Покликання відповідача на наявність рапорту позивача від 25.03.2019 про неврахування попередніх рапортів щодо продовження щорічної основної відпустки за 2017 рік спростовується фактом подачі рапорту від 07.08.2019.

Зважаючи на наведені фактичні обставини справи, суд доходить висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність не провівши позивачу нарахування та виплати грошової компенсації при виключенні позивача з особового складу військової прокуратури за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за 2017 рік.

Щодо грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2018 рік, суд зазначає наступне.
27.03.2019 наказом військового прокурора Західного регіону України №215к ОСОБА_1 надана щорічна основна відпустка за 2018 рік тривалістю 45 днів із збереженням грошового та матеріального забезпечення з 31.03.2019 по 17.05.2019.

21.05.2019 наказом військового прокурора Західного регіону України № 329к ОСОБА_1 у зв`язку з перебуванням на лікуванні щорічну основну відпустку за 2018 рік продовжено на 35 календарних днів - з 18.05.2019 по 22.06.2019.

21.05.2019 наказом військового прокурора Західного регіону України № 330к ОСОБА_1 надано 3 дні відпочинку як донору відповідно до Закону України «Про донорство крові та її компонентів» - з 23 по 25.06.2019. Підстава: рапорт ОСОБА_1 , довідки ЛОЦСК № 013048 від 17.07.2018, № 000148 від 01.10.2018, № 003458 від 18.01.2019.

23.05.2019 наказом військового прокурора Західного регіону України №341к у зазначений наказ внесено зміни, додано пункт 2, яким надано час, необхідний для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад в кількості 4 доби.

03.06.2019 та 26.06.2019 року ОСОБА_1 звертався до прокуратури регіону з рапортами про продовження щорічної основної відпустки за 2018 рік, подаючи до рапортів листки непрацездатності, проте у їх задоволенні йому відмовлено, мотивуючи тим, що позивач перебуває на лікуванні і не знаходиться у щорічній основній відпустці за 2018 рік, відтак підстави для продовження такої відпустки відсутні.

09.08.2019 до прокуратури регіону надійшов рапорт ОСОБА_1 від 07.08.2019 про продовження щорічної основної відпустки за 2018 рік у зв`язку з перебуванням на лікуванні у ВМКЦ Західного регіону у період з 03.06.2019 по 01.08.2019, проте 08.08.2019 наказом військового прокурора Західного регіону України № 577к ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України, у зв`язку з чим підстав для продовження відпустки не було, про що позивача повідомлено листом 13.08.2019.

Поряд з цим відповідач також покликається на неправомірність отримання ОСОБА_1 листків непрацездатності, що підтверджують листом Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 12.04.2019 № 839-02-1.

Суд відхиляє наведені обґрунтування, адже порушення порядку та умов видачі листків непрацездатності не є свідченням того, що такі листки непрацездатності не підтверджують факт перебування позивача на лікуванні.

Поряд з цим, суд констатує, що відмова відповідача у продовженні щорічної основної відпустки за 2018 рік з мотивів перебування позивача на лікуванні і не знаходження його у щорічній основній відпустці суперечить ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які захворіли під час щорічної основної або щорічної додаткової відпустки, зазначена відпустка продовжується після одужання на кількість невикористаних днів цієї відпустки.

У відповідності до наказу відповідача від 01.08.2019 № 88 «Про відновлення проведення службового розслідування», у такому відображено, що 22.01.2019 службове розслідування зупинено, у зв`язку із перебуванням ОСОБА_1 на лікуванні. 01.08.2019 ОСОБА_1 закінчив лікування.
Відтак, після одужання позивача військова прокуратура мала обов`язок продовження позивачу щорічної основної відпустки за 2018 рік.

Щодо грошової компенсації позивачу 4 днів наданих йому для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, які не були ним використані, то суду зазначає, що ці дні не є днями для відпочинку, відтак не приєднуються до щорічних основних відпусток, крім того не використання позивачем цих днів для проїзду не є підставою для здійснення грошової компенсації при звільненні.

З наведеного висновується порушення прав позивача щодо не продовження йому відповідачем щорічної основної відпустки за 2018 рік в кількості 38 календарних днів, а саме 35 календарних днів згідно наказу відповідача від 21.05.2019 № 329к та 3 календарних днів згідно наказу відповідача від 21.05.2019 № 330к.

Щодо грошової компенсації за невикористані додаткові дні відпочинку із збереженням заробітної плати (грошового забезпечення) у зв`язку із здаванням крові як донором, суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про донорство крові та її компонентів» керівники підприємств, установ, організацій, командири (начальники) військових частин зобов`язані: сприяти установам та закладам охорони здоров`я в роботі по залученню громадян до лав донорів; безперешкодно відпускати з місця роботи, служби або навчання за їх заявами осіб, які є або виявили бажання стати донорами, у дні відповідного медичного обстеження і здавання крові та (або) її компонентів, за винятком випадків, коли відсутність донора на його робочому місці або місці служби у ці дні може призвести до загрози життю чи здоров`ю людей, до невиконання завдань, пов`язаних із забезпеченням оборони, безпеки держави та громадського порядку, до суттєвої матеріальної шкоди або інших тяжких наслідків; надавати безоплатно необхідні приміщення для взяття крові та (або) її компонентів; вирішувати віднесені цим Законом до їх компетенції питання про надання донорам відповідних пільг та компенсацій.

У відповідності до ст. 14 Закону України «Про донорство крові та її компонентів» особа, яка виявила бажання здати кров та (або) її компоненти, зобов`язана не пізніше ніж за три дні до дня медичного обстеження, що проводиться перед даванням крові та (або) її компонентів, повідомити письмовою заявою адміністрацію за місцем роботи чи навчання або командування військової частини, де вона проходить службу, про свій намір пройти таке обстеження і здати кров та (або) її компоненти. У такій заяві зазначена особа має визначити додатковий день відпочинку, передбачений частинами другою та третьою статті 9 або частинами третьою та четвертою статті 11 цього Закону. Зазначена заява не подається у випадках, коли особа, яка виявила бажання здати кров або її компоненти, перебуває у відпустці, відрядженні, або у разі, коли її кров терміново необхідна для надання невідкладної медичної допомоги хворому, та у випадках, передбачених частиною першою статті 19 цього Закону.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 9 Закону України «Про донорство крові та її компонентів» в день давання крові та (або) її компонентів, а також в день медичного обстеження працівник, який є або виявив бажання стати донором, звільняється від роботи на підприємстві, в установі, організації незалежно від форм власності із збереженням за ним середнього заробітку.

Після кожного дня давання крові та (або) її компонентів, в тому числі у разі давання їх у вихідні, святкові та неробочі дні, донору надається додатковий день відпочинку із збереженням за ним середнього заробітку. За бажанням працівника цей день може бути приєднано до щорічної відпустки або використано в інший час протягом року після дня давання крові чи її компонентів.

У разі давання крові та (або) її компонентів у період щорічної відпустки ця відпустка продовжується на відповідну кількість днів з урахуванням надання працівнику додаткового дня відпочинку за кожний день давання крові (ч. 4 ст. 9 цього Закону).

Як передбачено ч. 6 ст. 9 Закону України «Про донорство крові та її компонентів» підставою для надання зазначених пільг є відповідні довідки, видані донору за місцем медичного обстеження чи давання крові та (або) її компонентів. Форми цих довідок та порядок їх видачі затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Отже, на начальників військових частин покладений обов`язок вирішувати віднесені Законом України «Про донорство крові та її компонентів» до їх компетенції питання про надання донорам відповідних пільг, а саме: зобов`язані військовослужбовця, який є донором, в день давання крові та (або) її компонентів звільнити від роботи (служби) із збереженням за ним середнього заробітку (грошового забезпечення), а також надати йому додатковий день відпочинку із збереженням за ним середнього заробітку (грошового забезпечення). Військовослужбовцю, який давав кров та (або) її компоненти у період щорічної відпустки, продовжується ця відпустка на 2 вихідних дні (1 день відпочинку в день давання крові та 1 додатковий день відпочинку за здану кров). При цьому, підставою для надання військовослужбовцю вихідних днів за давання крові є відповідна довідка, видана донору за місцем медичного обстеження чи давання крові та (або) її компонентів.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося сторонами, 21.01.2019 позивач подав рапорт на підставі Закону України «Про донорство крові та її компонентів» згідно якого просив надати додаткові дні для відпочинку, які приєднати до щорічної основної відпустки. До цього рапорту позивач долучив довідки ЛОЦСК № 070957 від 23.01.2017, № 09288 від 06.02.2017, № 11626 від 11.04.2017, № 001840 від 19.06.2017, № 013048 від 17.07.2018, № 000148 від 01.10.2018, № 003458 від 18.01.2019.

Того ж дня наказом військового прокурора Західного регіону України № 330к ОСОБА_1 надано 3 дні відпочинку як донору відповідно до Закону України «Про донорство крові та її компонентів» - з 23 по 25.06.2019. Підстава: рапорт ОСОБА_1 , довідки ЛОЦСК № 013048 від 17.07.2018, № 000148 від 01.10.2018, № 003458 від 18.01.2019.

Як вбачається з наведеного, позивачу не надано 4 днів для відпочинку на підставі його рапорту від 21.01.2019 та довідок ЛОЦСК № 070957 від 23.01.2017, № 09288 від 06.02.2017, № 11626 від 11.04.2017, № 001840 від 19.06.2017, адже на час звернення позивача із цим рапортом, а це 21.01.2019, після днів давання крові позивачем на підставі долучених довідок від 23.01.2017, 06.02.2017, 11.04.2017 та 19.06.2017) минуло більше року.

Зазначена вище бездіяльність відповідача, що полягає у ненаданні позивачу 4 днів для відпочинку у зв`язку із даванням крові, на переконання суду, є правомірною та узгоджується із нормами ст. 9 Закону України «Про донорство крові та її компонентів», відповідно до якої, після кожного дня давання крові та (або) її компонентів, в тому числі у разі давання їх у вихідні, святкові та неробочі дні, донору надається додатковий день відпочинку із збереженням за ним середнього заробітку. За бажанням працівника цей день може бути приєднано до щорічної відпустки або використано в інший час протягом року після дня давання крові чи її компонентів.
01.07.2019 позивач подав рапорт, яким просив продовжити щорічну основну відпустку за 2018 рік у зв`язку із здачею крові як донор. До цього рапорту позивач долучив довідку ЛОЦСК № 007856 від 03.06.2019.

05.07.2019 листом № 11-248 вих-19, відповідач повідомив позивача про розгляд його рапорту від 01.07.2019 та про відсутність підстав для продовження позивачу щорічної основної відпустки за 2018 рік, мотивуючи тим, що день здавання крові не продовжує щорічну основну відпустку.

В судовому засіданні представник відповідача зазначив, що у відповідності до норм ст. 9 Закону України «Про донорство крові та її компонентів» день давання крові не продовжує щорічну основну відпустку.

Із такою позицією відповідача суд категорично не погоджується, адже знову ж такий відповідно до норми ч. 2 ст. 9 Закону України «Про донорство крові та її компонентів», донору надається додатковий день відпочинку із збереженням за ним середнього заробітку. За бажанням працівника цей день може бути приєднано до щорічної відпустки або використано в інший час протягом року після дня давання крові чи її компонентів.
Якщо звернутися до Академічного тлумачного словника української мови, то відпустка це звільнення на певний час від роботи. Згідно вільної енциклопедії «вікіпедії», відпустка в Україні - це час відпочинку, який обчислюється в календарних днях і надається працівникам із збереженням місця роботи і заробітної плати.

Отож зважаючи на те, що згідно із ч. 2 ст. 9 Закону України «Про донорство крові та її компонентів», донору надається додатковий день відпочинку із збереженням за ним середнього заробітку, який за бажанням працівника може бути приєднано зокрема до щорічної відпустки, а щорічна відпустка і є тими днями, наданими працівнику для відпочинку, відтак, позивач бажав приєднати один день відпочинку у зв`язку із здачею ним крові як донор до щорічної основної відпустки за 2018 рік, про що подав відповідачу рапорт від 01.07.2019 і приєднав до такого довідку ЛОЦСК № 007856 від 03.06.2019.

Звісно суд зважає на норму ст. 14 Закону України «Про донорство крові та її компонентів», у відповідності до якої позивач, виявивши бажання здати кров та (або) її компоненти, зобов`язаний був не пізніше ніж за три дні до дня медичного обстеження, що проводиться перед даванням крові та (або) її компонентів, письмовою заявою повідомити про це відповідача.

Однак, несвоєчасне повідомлення позивачем про його намір пройти обстеження і здати кров не спростовує самого факту дачі ОСОБА_1 крові 03.06.2019, що підтверджується відповідною довідкою ЛОЦСК № 007856 та не звільняє відповідача від обов`язку збереження за особою середнього заробітку за 03.06.2019 та його виплати позивачу.

При цьому, суд наголошує, що станом на день виключення позивача із списків особового складу військової прокуратури відповідач мав належний доказ на підтвердження факту давання позивачем крові 03.06.2019, що за імперативною нормою ч. 2 ст. 9 Закону України «Про донорство крові та її компонентів» є обов`язковою підставою для надання позивачу додаткового дня відпочинку із збереженням середнього заробітку та за його бажанням приєднання цього дня відпочинку до щорічної основної відпустки за 2018 рік.

Відтак судом висновується, що відповідач, не приєднавши позивачу один день відпочинку із збереженням середнього заробітку до щорічної основної відпустки за 2018 рік на підставі його рапорту від 01.07.2019, вчинив протиправну бездіяльність, а в подальшому протиправно не виплатив позивачу при його виключенні із списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України грошову компенсацію за цей день відпочинку.

Відповідно до п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

З наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи суд доходить переконання про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності військової прокуратури Західного регіону України щодо не надання ОСОБА_1 у зв`язку із здаванням крові як донором 1 (одного) додаткового дня відпочинку із збереженням середнього заробітку, який за його бажанням не приєднаний що щорічної основної відпустки за 2018 рік, визнання протиправною бездіяльності військової прокуратури Західного регіону України щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації при звільненні з військової служби за 50 календарних днів невикористаних щорічних відпусток за 2017 рік (11 календарних днів) та за 2018 рік (38 календарних днів) та 1 календарний день у зв`язку із здаванням крові як донором та зобов`язання військової прокуратури Західного регіону України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію при звільненні за 50 календарних днів невикористаних щорічних відпусток за 2017 рік (11 календарних днів) та за 2018 рік (38 календарних днів) та 1 календарний день у зв`язку із здаванням крові як донором.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності військової прокуратури Західного регіону України щодо виключення зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України ОСОБА_1 , визнання протиправними рішення та дії військової прокуратури Західного регіону України щодо видання наказу військової прокуратури Західного регіону України від 08.08.2019 № 577к про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України та скасування наказу військової прокуратури Західного регіону України від 08.08.2019 № 577к про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом вище, наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 24.07.2019 № 408, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військових обов`язок і військову службу» полковника юстиції ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні військового прокурора Західного регіону України, колишнього першого заступника військового прокурора Західного регіону України, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «і» у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частиною третьою або четвертою статі 1 Закону України «Про очищення влади».

На підставі вищеописаного наказу, наказом військового прокурора Західного регіону України від 08.08.2019 № 577к, полковника юстиції ОСОБА_1 виключено з 09.08.2019 зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України, усіх видів забезпечення, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас відповідно до підпункту «і» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади») та направлено до Личаківсько-Залізничного ОРВК м. Львова Львівської області для постановки на військовий облік.

Частиною 2 цього наказу зазначено, відділу фінансування та бухгалтерського обліку військової прокуратури регіону провести з полковником юстиції ОСОБА_1 повний розрахунок відповідно до чинного законодавства.

Спеціальним законом, що здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби є Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII ).

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону № 2232-XII, якою визначено загальні умови укладення контракту на проходження військової служби встановлено, що військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Підпунктом «і» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-XII встановлено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставі під час дії особливого періоду у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

У відповідності до п. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затверджене Указом Президента України 10.12.2008 року № 1153/2008 (надалі Положення № 1153/2008), визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Зокрема, згідно п. 225 розділу XII Положення № 1153/2008, визначено права посадових осіб щодо звільнення з військової служби.

Згідно абзаців 1 та 3 п. 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Слід зазначити, що на виконання вимог Положення № 1153/2008, наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за № 438/16454 (далі Інструкція). Наведена Інструкція визначає механізм реалізації та порядок організації Положення № 1153/2008.

Пунктом 12.1 розділу ХІІ Інструкції визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється наказами посадових осіб, визначених пунктом 225 Положення № 1153/2008.

Згідно п. 12.5. розділу ХІІ Інструкції у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби в наказі командира військової частини, в якій поновлюється на військовій службі незаконно звільнений військовослужбовець, зазначається про виплату йому матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав унаслідок незаконного звільнення. Період вимушеного прогулу зараховується військовослужбовцю до вислуги років, до строку вислуги у військовому званні та строку контракту.

Системний аналіз вищевказаного спеціального законодавства вказує на те, що звільнення з військової служби і закінчення її проходження не є тотожними поняттями, оскільки передумовою їх виникнення є різні по своїй природі юридичні факти.

Так, моментом звільнення з військової служби є наказ окремої посадової особи, визначеної п. 225 Положення № 1153/2008, в той час як моментом закінчення проходження військової служби є день виключення зі списків особового складу в даному випадку військової прокуратури, згідно наказу військового прокурора, де позивач проходив таку службу.

Тобто, наказ про виключення зі списків особового складу військової частини є наслідком вже винесеного наказу про звільнення позивача з військової служби та спрямований виключно на його виконання, зокрема, в цілях здачі позивачем посади, отримання ним належного йому грошового забезпечення та здійснення інших визначених законодавством процедур пов`язаних із припиненням даного виду публічної служби.

Таким чином, на переконання суду, висновки щодо законності наказу про виключення позивача зі списків особового складу військової прокуратури слід проводити в аспекті законності самого наказу про звільнення. Правова сутність такого наказу виключає його протиправність, за умови існування чинного наказу про звільнення, оскільки в протилежному випадку відносини публічної служби можуть штучно продовжуватися.

Суд погоджується із необхідністю безумовного дотримання прав позивача, зокрема і на повний розрахунок по грошовому забезпеченню на час виключення його зі списків особового складу, однак недотримання зазначених прав відповідачем, на думку суду є підставою для визнання його дії протиправними та стягнення недоотриманих коштів, однак аж ніяк не є підставою для скасування наказу про виключення зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України.

Виклавши в прохальній частині позовної заяви вимоги про визнання протиправною бездіяльності військової прокуратури Західного регіону України щодо виключення зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України ОСОБА_1 , про визнання протиправними рішення, дії та бездіяльності військової прокуратури Західного регіону України щодо видання наказу військової прокуратури Західного регіону України від 08.08.2019 № 577к про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України та скасування наказу військової прокуратури Західного регіону України від 08.08.2019 № 577к про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України, позивачем обрано не вірний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки такий спосіб захисту є очевидно неспіврозмірним із ступінню його безпосередньо порушених прав, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з військової прокуратури Західного регіону України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку, з 09.08.2019 по день фактичного розрахунку, то суд зазначає наступне.
Відповідно до приписів ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст. ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Суд відповідно до приписів ч. 5 ст. 242 КАС України, враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 01.03.2018 у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

Обґрунтовуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку, позивач покликається на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 у справі № 1340/3644/18, яким його позов до військової прокуратури Західного регіону України про визнання протиправними рішень та зобов`язання до вчинення дій, задоволено повністю, а саме. Визнано протиправними дії військової прокуратури Західного регіону України щодо встановлення і виплати ОСОБА_1 з 01.01.2016 надбавки за вислугу років відповідно до постанови КМУ від 09.12.2015 №1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури». Зобов`язано військову прокуратуру Західного регіону України здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2016 по 28.02.2018, виходячи з надбавки за вислугу років у років у розмірі 40 відсотків від посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання відповідно до постанови КМУ від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», із врахуванням раніше виплачених сум. Зобов`язано військову прокуратуру Західного регіону України здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.03.2018, виходячи з надбавки за вислугу років у розмірі 50 відсотків від посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання відповідно до постанови КМУ від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», із врахуванням раніше виплачених сум. Рішення суду набрало законної сили. Однак, відповідачем не проведено перерахунку та виплати позивачу грошового забезпечення на виконання рішення суду зазначеного вище, що, на переконання позивача, є підставою для стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку.

Однак, згідно рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.12.2019 у справі № 1.380.2019.005651 позов ОСОБА_1 до військової прокуратури Західного регіону України, задоволено повністю. Зокрема серед іншого, зобов`язано військову прокуратуру Західного регіону України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки з 9 серпня 2019 року по день фактичного розрахунку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік та 2019 рік з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44. Рішення суду набрало законної сили.

Відтак, підстав для повторного стягнення із військової прокуратури Західного регіону України на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку, з 09.08.2019 по день фактичного розрахунку, немає.

Суд зазначає, що позивач помилково трактує, що законодавець регламентує стягнення середнього заробітку за весь час затримки по кожному виду простроченого грошового забезпечення військовослужбовця. Помилковість такого трактування спростовується самою нормою ст. 117 КЗпП України.

Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з військової прокуратури Західного регіону України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку, з 09.08.2019 по день фактичного розрахунку, задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовну вимогу про визнання протиправною бездіяльності військової прокуратури Західного регіону України щодо не проведення повного розрахунку 09.08.2019 в день звільнення, то суд зазначає таке.

В контексті того, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05.12.2019, яке набрало законної сили, у справі № 1.380.2019.005651 позов ОСОБА_1 до військової прокуратури Західного регіону України, задоволено повністю, зокрема серед іншого, зобов`язано військову прокуратуру Західного регіону України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки з 9 серпня 2019 року по день фактичного розрахунку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік та 2019 рік з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, звідси очевидний висновок суду, що позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності військової прокуратури Західного регіону України щодо не проведення повного розрахунку із позивачем, однак не в день його звільнення, а в день його виключення зі списків особового складу військової прокуратури 09.08.2019, знаходить своє підтвердження та підлягає до задоволення.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності військової прокуратури Західного регіону України щодо не виплати ОСОБА_1 готівкою грошового забезпечення, починаючи з другої половини січня 2019 року та зобов`язати військову прокуратуру Західного регіону України виплатити ОСОБА_1 готівкою заборгованість з виплати грошового забезпечення, починаючи з другої половини січня 2019 року, то суд зазначає наступне.
23 січня 2019 року ОСОБА_1 скерував відповідачу рапорт про видачу готівкою всіх виплат, що йому призначаються. Подібні рапорти щодо виплати позивачу готівкою його грошового забезпечення ним подавались 28 січня 2019 року, 1 лютого 2019 року, 22 лютого 2019 року та 7 серпня 2019 року.

Як вбачається із відповіді АТ КБ «ПриватБанк» від 13-12-2019 на № 20.1.0.0.0/7-191206/7777 на звернення військової прокуратури Західного регіону України 18-247 вих-19 від 21.11.2019, Банком підтверджено зарахування на картковий рахунок ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 10 324,59 грн (за другу половину лютого 2019 року), у сумі 7 760,00 грн (за першу половину березня 2019 року), у сумі 7 800,81 грн (за другу половину березня 2019).

Звідси висновується, що військовою прокуратурою Західного регіону України грошове забезпечення за другу половину лютого 2019 та березня 2019 року перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 .

Питання виплати ОСОБА_1 заборгованості по виплаті грошового забезпечення готівкою досліджувалось в межах адміністративної справи № 1.380.2019.004363.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.11.2019 у справі № 1.380.2019.004363 за позовом Військової прокуратури Західного регіону України до ОСОБА_1 про стягнення коштів, яке набрало законної сили, встановлено, що квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» від 16.03.2019 на суму 9260,00 грн. (відправник ОСОБА_1 ; одержувач: Військова прокуратура Західного регіону України; банк одержувача: Державна казначейська служба, м. Київ) з призначенням: «повернення незаконно перерахованих коштів, які за моїми рапортами та відповідно до чинного законодавства мають виплачуватись готівкою через касу організації; і того ж дня повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» від 16.03.2019 про закриття картки та всіх технічних рахунків, що використовувалися для її роботи /арк.спр.44/.»

Також рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.11.2019 у справі № 1.380.2019.004363 встановлено: «Також відповідач пояснив суду, що повернута ним сума 9260,00 грн. складається з 1500,00 грн. (невикористані кошти за відрядження) та 7760,00 грн. (грошове забезпечення за І половину січня 2019 року), що співпадає з сумою грошового забезпечення відповідача за І половину січня 2019 року вказаною у поясненнях позивача /арк.спр.81/, та з випискою по надходженнях по картці ОСОБА_1 сформованою системою обслуговування «Приват24», наданою позивачем /арк.спр.59/. Таким чином відповідач довів, що коштами на відрядження, перерахованими йому військовою прокуратурою, не скористався та повернув їх військовій прокуратурі, закривши того ж дня свій картковий рахунок у банку.»

У судовому засіданні позивач пояснив, що своїми численними рапортами повідомив відповідача, що бажає отримувати виплату грошового забезпечення, починаючи з другої половини січня 2019 року, готівкою і таке його право забезпечується п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.04.2005 № 318 «Про удосконалення механізму виплати заробітної плати працівникам бюджетних установ та державної соціальної допомоги» в редакції на час виникнення спірних правовідносин, адже письмової згоди на виплату грошового забезпечення через банк не надавав.

У відповідності до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.04.2005 № 318 «Про удосконалення механізму виплати заробітної плати працівникам бюджетних установ та державної соціальної допомоги» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що виплата заробітної плати працівникам бюджетних установ здійснюється за їх письмовою згодою через уповноважені банки, які визначаються за результатами конкурсного відбору у Порядку проведення конкурсного відбору банків, через які здійснюється виплата пенсій, грошової допомоги та заробітної плати працівникам бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 № 1231.

Постанову Кабінету Міністрів України від 22.04.2005 № 318 «Про удосконалення механізму виплати заробітної плати працівникам бюджетних установ та державної соціальної допомоги» доповнено пунктом 1-1 згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 1027 від 11.12.2019, в якому установлено, що розрахунки за грошовим забезпеченням, заробітною платою і передбаченими законодавством соціальними та компенсаційними виплатами державних органів і військових формувань, утворених ними в установленому порядку установ та організацій, на які законодавством покладені завдання і повноваження з розвідувальної, контррозвідувальної та оперативно-розшукової діяльності, можуть здійснюватися готівкою, зокрема через каси таких державних органів і військових формувань, утворених ними установ та організацій.

З аналізу наведених норм висновується право, а не обов`язок відповідача здійснювати розрахунки за грошовим забезпеченням готівкою.

В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що усі виплати цивільним працівникам та військовослужбовцям військової прокуратури регіону (у т.ч. і ОСОБА_1 ) проводилися шляхом безготівкового перерахування належних коштів на карткові рахунки для отримання через банкомати, відповідно до договору від 05.09.2012 року про розрахунково-касове обслуговування з видачі заробітної плати з використанням платіжних карток, укладеного між прокуратурою регіону та АТ КБ «ПриватБанк». Також наголосив, що прокуратура не проводить операцій з готівкою (відсутні технічні можливості, у тому числі належним чином обладнане приміщенні каси, укладені договори щодо забезпечення охорони, посада касира тощо), про що неодноразово було повідомлено ОСОБА_1 на його рапорти.

Суд зважає на те, що законодавчо не визначено обов`язку у відповідача здійснювати розрахунки за грошовим забезпеченням із цивільними працівниками та військовослужбовцями готівкою, а також те, що у прокуратури регіону відсутні технічні можливості, у тому числі належним чином обладнане приміщенні каси, укладені договори щодо забезпечення охорони, посада касира тощо, що унеможливлює реалізацію виплати грошового забезпечення готівкою, відтак доходить висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності військової прокуратури Західного регіону України щодо не виплати ОСОБА_1 готівкою грошового забезпечення, починаючи з другої половини січня 2019 року та зобов`язати військову прокуратуру Західного регіону України виплатити ОСОБА_1 готівкою заборгованість з виплати грошового забезпечення, починаючи з другої половини січня 2019 року задоволенню не підлягають.
Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).

У свою чергу, суди у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд доходить переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення, а саме в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності військової прокуратури Західного регіону України щодо не надання ОСОБА_1 у зв`язку із здаванням крові як донором 1 (одного) додаткового дня відпочинку із збереженням середнього заробітку, який за його бажанням не приєднаний що щорічної основної відпустки за 2018 рік, визнання протиправною бездіяльності військової прокуратури Західного регіону України щодо не проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку 09.08.2019 на день виключення зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України, визнання протиправною бездіяльності військової прокуратури Західного регіону України щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації при звільненні з військової служби за 50 календарних днів невикористаних щорічних відпусток за 2017 рік (11 календарних днів) та за 2018 рік (38 календарних днів) та 1 календарний день у зв`язку із здаванням крові як донором та зобов`язання військової прокуратури Західного регіону України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію при звільненні за 50 календарних днів невикористаних щорічних відпусток за 2017 рік (11 календарних днів) та за 2018 рік (38 календарних днів) та 1 календарний день у зв`язку із здаванням крові як донором.
В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору згідно із п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір відповідно до вимог ст. 139 КАС України розподілу не підлягає.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 293, 295, п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення», пп. 15.5 п.15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 до військової прокуратури Західного регіону України про визнання протиправними рішень, дій, бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової прокуратури Західного регіону України щодо не надання ОСОБА_1 у зв`язку із здаванням крові як донором 1 (одного) додаткового дня відпочинку із збереженням середнього заробітку, який за його бажанням не приєднаний що щорічної основної відпустки за 2018 рік.

Визнати протиправною бездіяльність військової прокуратури Західного регіону України щодо не проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку 09.08.2019 на день виключення зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України.

Визнати протиправною бездіяльність військової прокуратури Західного регіону України щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації при звільненні з військової служби за 50 календарних днів невикористаних щорічних відпусток за 2017 рік (11 календарних днів) та за 2018 рік (38 календарних днів) та 1 календарний день у зв`язку із здаванням крові як донором.

Зобов`язати військову прокуратуру Західного регіону України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію при звільненні за 50 календарних днів невикористаних щорічних відпусток за 2017 рік (11 календарних днів) та за 2018 рік (38 календарних днів) та 1 календарний день у зв`язку із здаванням крові як донором.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судовий збір розподілу не підлягає.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. При цьому, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до або через суд першої інстанції, який ухвалив рішення.

Відповідно до п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України процесуальні строки, визначені цим рішенням, продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: військова прокуратура Західного регіону України (місцезнаходження: вул. Клепарівська, 20, м. Львів, 79058, ).

Повний текст рішення складено та підписано 11.08.2020.

Суддя Сидор Н.Т.