Справа № 160/1411/20
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2020-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 серпня 2020 року м. Дніпросправа № 160/1411/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Бишевської Н.А. (доповідач),

суддів: Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року

у справі № 160/1411/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

05 лютого 2020 року позивачка звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з позовними вимогами про зобов`язати відповідача призначити та виплачувати їй пенсію за віком з 02.04.2019 (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю у позивачки гарантованого Конституцією права отримувати пенсію на території України.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду 05 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вищевказане рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вищевказане рішення прийнято судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та із матеріалів справи слідує, що позивачка виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, та перебуває на консульському обліку посольства України в Державі Ізраїль.

02.04.2019 року позивачка через уповноваженого представника звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком, проте листом від 11.04.2019 «Про призначення пенсії» в задоволенні заяви їй відмовлено у зв`язку із тим, що у наданих до заяви документах відсутня завірена копія паспорту громадянки України, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Не погодившись із вказаною відмовою, позивачка оскаржила її до суду та рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.10.2019 у справі №160/8927/19, яке набрало законної сили, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 02.04.2019 (з дати першого звернення за призначенням пенсії), та прийняти вмотивоване рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На виконання вказаного рішення суду Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розглянуло повторно заяву ОСОБА_2 від 02.04.2019.

Рішення відповідача про призначення позивачу пенсії або про відмову у призначенні пенсії за результатами розгляду заяви позивача від 03.07.2018 року, матеріали справи не містить. Натомість листом Пенсійного фонду «Щодо виконання рішення суду» за №2481/03.22/29 від 28.12.2019, позивача повідомлено про відсутність підстав для призначення пенсії відповідно до поданої заяви від 02.04.2019 з підстав ненадання документів реєстрації місця проживання на території України, що і стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції виходив із того, що право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, проте відмовив у задоволенні позовних вимог з підстав того, що питання щодо призначення пенсії знаходиться у площині дискреційних повноважень територіальних органів Пенсійного фонду.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду та з цього приводу зазначає про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Законі України "Про пенсійне забезпечення", яким встановлено порядок та виплата пенсії.

Згідно ч. 3-4 ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 р. (далі - Закон № 1788-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Так, ч. 1-2 ст. 92 Закону № 1788-XII визначено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. №1058-IV (далі - Закон №1058-IV, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 51 Закону №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. №25-рп/2009 у справі №1-32/2009 п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Відповідно до п. 3.3 вказаного рішення оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Частиною 2 ст. 152 Конституції України встановлено, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визначені неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07.10.2009 р. порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування" з урахуванням рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений ст. 46 Конституції України.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що з набранням чинності рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на призначення та виплату пенсії.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від місця проживання особи.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеного у постанові від 19.05.2015 р. у справі №21-168а15, у постанові від 06.10.2015 р. у справі №608/1189/14-а.

Із встановлених судом обставин справи слідує, що позивачка, проживаючи в Ізраїлі, як громадянина України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачка своєю трудовою діяльністю отримала право на призначення пенсії за віком в Україні, колегія суддів доходить висновку, що обставини ненадання відповідачу документів на підтвердження реєстрації на території України не повинні розцінюватися останнім як підстави для відмови у призначенні пенсії за віком.

Відповідно, доводи апеляційної скарги у цій частині висновків суду не спростовують.

Надаючи правову оцінку доводам відповідача, що наданий паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу за кордоном та відповідно, за позицією Пенсійного органу не є документом, що посвідчує особу на території України суд зазначає про таке.

Стаття 25 Конституції України гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України).

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Право на пенсію в Україні є конституційним правом громадянина України.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до п.2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного Фонду України від 25.11.2005 № 22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Тобто, наведеною нормою зобов`язано особу, яка звертається за пенсією, пред`явити паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу.

Відповідно до приписів статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, є у тому числі, паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Судом встановлено та учасниками справи не заперечується, що звертаючись до відповідача із заявою про призначення пенсії, позивачкою для ідентифікації особи додано паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проте відповідачем повідомлено позивача, що такий документ посвідчує особу лише за кордоном.

За таких обставин, суд доходить висновку, що звертаючись до відповідача із завою про призначення пенсії позивачкою надано паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тобто, документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, у зв`язку з чим, вказуючи на наведені вище обставини як на підставу для відмови у призначенні пенсії, Пенсійний орган діяв не у спосіб, передбачений законодавством України.

Визначаючись із способом відновлення порушених прав позивача суд виходить із того, що Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що саме до компетенції органів Пенсійного фонду належить питання призначення пенсії.

У межах спірних правовідносин, відповідачем за заявою позивачки від 02.04.2019 не приймалось жодного рішення, у тому числі: рішення про відмову у призначенні пенсії.

Оскільки обчислення страхового стажу та прийняття рішення про призначення пенсії або відмови у призначенні пенсії відноситься до компетенції органу Пенсійного фонду України, з урахуванням відсутності рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії за заявою позивача від 02.04.2019 р., в якому повинні бути зазначені підстави для такої відмови, суд не має повноважень для зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату пенсії. При цьому за відсутності такого рішення та розрахунку відповідного страхового стажу суд позбавлений можливості здійснити правовий аналіз підставам не зарахування певних періодів до страхового стажу.

Тому позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача призначити та виплачувати пенсію за віком з 02.04.2019 року у розмірі, визначеному пенсійним законодавством України з проведенням індексації та компенсації втрати частини доходів є наразі передчасними та необґрунтованими.

У той же час, визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, колегія суддів враховує, що спосіб захисту порушено права має бути реальним та ефективним. За певних обставин, незважаючи на те, що вирішення питання про призначення пенсії є дискреційними повноваженнями органів Пенсійного Фонду України, суд може ухвалити рішення, яким зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення на користь позивача.

Разом з цим, зобов`язання відповідача прийняти певне рішення на користь позивача може мати місце у випадку, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на свій розсуд.

У спірному випадку, відповідач не аналізував наявність чи відсутність у позивачки необхідного стажу для призначення пенсії; наявність чи відсутність документів, які такий стаж підтверджують; не аналізував інші документи, які можуть мати значення для прийняття рішення щодо призначення пенсії .

Тобто, відповідачем не вирішувались питання, які віднесенні до його компетенції та які підлягають з`ясуванню при розгляді заяви позивача про призначення пенсії. При цьому, відповідачем не було прийнято відповідного рішення за наслідками розгляду заяви: про призначення пенсії або про відмову у її призначенні. У спірному випадку відповідачем лише повідомлено позивача про певні недоліки, які на його думку, позивачу слід усунути.

Таким чином, встановлені обставини справи свідчать про те, що для прийняття рішення відповідачем не було встановлено усіх обставин, які мають значення для його прийняття, що свідчить про відсутність підстав для зобов`язання останнього прийняти рішення саме про призначення ОСОБА_1 пенсії.

За наведених обставин, суд доходить висновку про те, що належним способом захисту прав позивача, у спірних правовідносинах, є зобов`язання органу Пенсійного фонду України повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії за віком від 02.04.2019 з урахуванням висновків суду, які зроблені під час розгляду цієї справи. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки, при прийняті рішення, суд першої інстанції припустився порушень норм матеріального та процесуального права, таке рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового про часткове задоволення позову.

Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин, відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України понесені позивачем судові витрати зі сплату судового збору у розмірі 420,40 грн. підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача відповідно до пропорційно задоволених позовних вимог, а також 1261,20 грн. за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року у справі № 160/1411/20 скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 02.04.2019 (з дати першого звернення за призначенням пенсії), та прийняти вмотивоване рішення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1681,6 грн. (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня, 60 копійок.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий - суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк

суддя Я.В. Семененко