Справа № 1.380.2019.006987
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2020-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.006987 пров. № А/857/7369/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року (прийняту у місті Львові суддею Кедик М.В.; повний текст ухвали складено 02.06.2020) про залишення позовної заяви без розгляду в справі 1.380.2019.006987 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Львівська виправна колонія № 48» про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно,

В С Т А Н О В И В :

21 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та просив:

- визнати протиправною бездіяльність державної установи "Львівська виправна колонія (№ 48)" щодо непроведення повного розрахунку при звільненні - невиплату йому в день звільнення (31.01.2019) компенсації за неотримане речове майно;

- стягнути з державної установи "Львівська виправна колонія (№ 48)" на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 01.02.2019 по 28.10.2019 в сумі 255 727,80 грн.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року позовну заяву залишено без розгляду.

Не погодившись із цією ухвалою, її оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що судом першої інстанції при постановленні ухвали допущено неправильне застосування норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Тому просив скасувати вказану ухвалу і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом некоректно застосовано місячний строк звернення до суду, оскільки у цих правовідносинах повинен застосовуватися тримісячний строк звернення до суду, про що неодноразово зазначав Верховний Суд.

Представником відповідача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що вона перебуває з 03.08.2020 по 13.08.2020 у відпустці.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що таке не може бути задоволене, оскільки заявником не надано жодних належних та допустимих доказів перебування у відпустці, а саме покликання на це не може вважатися безумовною і достатньою підставою для відкладення апеляційного розгляду справи.

При цьому колегія суддів апеляційного суду також враховує й те, що явка сторін не визнана судом обов`язковою і відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що матеріли адміністративної справи чітко відображають правові позиції сторін, їх доводи і обґрунтування є у матеріалах справи, а тому є достатніми для вирішення справи по суті апеляційних вимог і прийняття законного та обґрунтованого судового рішення. Тобто, є можливим апеляційний розгляд справи у відсутності сторін.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 318/к від 29.01.2019 полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 31.01.2019 звільнено з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника Державної установи "Львівська виправна колонія (№ 48)" через хворобу відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" та пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

01.02.2019 позивач подав заяву про виплату компенсації за неотримане речове майно.

Вказана виплата проведена з позивачем 29.10.2019, що підтверджується випискою по банківській картці.

Позивач, вважаючи, що відповідач протиправно несвоєчасно провів розрахунок при звільненні, 21.12 2019 звернувся до суду з цим позовом.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на предмет у зазначеній категорії справ, вони належать до категорії справ щодо проходження публічної служби, проте безпосередньо стосуються порушення майнових прав особи, яке пов`язане зі звільненням з публічної служби.

У силу останньої у часі правової позиції Верховного Суду з питання строку звернення до суду у спорах за вимогами про виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, викладеної у постанові від 22.01.2020 у справі № 620/1982/19, такі вимоги у сфері публічної служби мають заявлятись у строк відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України, адже у цій категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Проте, на думку колегії суддів, такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та нормам процесуального права і є помилковими виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьої цієї статті для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У частині п`ятій цієї статті встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним строком, визначеним частиною другою статті 122 цього Кодексу.

В силу частини першої статті 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 116 КЗпП визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У частині другій статті 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати і такий самий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16.

Колегія суддів зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Тобто, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) і звернення з таким позовом не відноситься до категорії справ щодо проходження публічної служби.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу роз`яснив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що на спірні правовідносини поширюється встановлений частиною першою статті 233 КЗпП спеціальний тримісячний строк з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про проведений з ним фактичний розрахунок.

Правова позиція щодо застосування тримісячного строку звернення до суду з позовами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, в тому числі затримки у виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно, викладена у постановах Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 802/28/16-а, від 13.03.2019 у справі № 813/1001/17, від 28.12.2019 у справі № 1.380.2019.001406, від 11.02.2020 у справі № 420/2934/19, від 29.04.2020 у справі № 814/480/17 та від 09.06.2020 у справі № 420/5797/18.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Таким чином, станом на час постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали існувала актуальніша правова позиція Верховного Суду з питань строку звернення до суду у спорах з вимогами про виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, відповідно до якої строк звернення до суду становить три місяці, а не один місяць.

Як видно з матеріалів справи, грошова компенсація за неотримане речове майно виплачена позивачу 29.10.2019, що підтверджується випискою по банківській картці.

До суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся 21.12.2019 (згідно з штампом на поштовому конверті), тобто в межах тримісячного строк звернення до суду.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла переконання про передчасність висновку суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду з позовною заявою та наявність підстав для залишення її без розгляду.

Згідно зі статтею 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена за неповного з`ясування судом обставин справи та з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про залишення позовної заяви без розгляду, а тому ухвалу суду необхідно скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229, 308, 320, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі 1.380.2019.006987 скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова в повному обсязі складена 14 серпня 2020 року.