Справа № 480/1496/20
Суддя: О.А. Прилипчук
Дата ухвалення: 2020-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2020 р. Справа № 480/1496/20

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Прилипчука О.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України, Національної поліції України

про визнання дій та бездіяльності протиправними, стягнення грошової компенсації та середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України, Національної поліції України, в якій просить:

- визнати протиправними дії Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України в частині порушення встановленого законодавством порядку нарахування для компенсації кількості днів невикористаної ОСОБА_1 при звільненні щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби;

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України в частині задоволення вимог ОСОБА_1 щодо виплати при звільнені компенсації за 13 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби;

- стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 9 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби в розмірі 4050,09 грн;

- стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за затримку на 10 діб розрахунку при звільненні з сум, що не оскаржуються, у розмірі 6408,60 грн;

- стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку (з розрахунку 640,86 грн. за кожний день), починаючи з 03 грудня 2019 року.

Позовні вимоги мотивує тим, що у період з 27.07.2018 по 02.12.2019 він працював на посаді провідного спеціаліста відділу протидії злочинам у галузях економіки, житлово-комунальному господарстві, аграрному секторі, лісовій галузі, сфері земельних відносин, інфраструктури та інтелектуальної власності управління захисту економіки в Сумській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України (далі - ДЗЕ НПУ), мав шостий ранг державного службовця.

Відповідно до наказу ДЗЕ НПУ від 06.08.2019 № 242 о/с позивачу були надані щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 днів та 12 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби понад 16 років та використані ним у період з 16.08.2019 по 27.09.2019.

Наказом ДЗЕ НПУ від 27.11.2019 № 395 о/с позивач був звільнений 02.12.2019 з посади провідного спеціаліста управління захисту економіки в Сумській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України відповідно до ст. 87 Закону України "Про державну службу" та п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України з виплатою компенсації за 10 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 04 календарні дні додаткової оплачуваної відпустки за період роботи з 27.07.2018 по 02.12.2019.

10.12.2019 року позивач звернувся до Департаменту захисту економіки із заявою про компенсацію невикористаної додаткової відпустки у розмірі 13 календарних днів.

11.01.2020 року Департаменту захисту економіки надано відповідь, якою відмовлено у виплаті компенсації .

Вважає, що дії Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України в частині порушення встановленого законодавством порядку нарахування для компенсації кількості днів невикористаної ОСОБА_1 при звільненні щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби порушують його права та гарантії на належний соціальний захист. Просив позов задовольнити.

Відповідач - Національна поліція України - позов не визнав, у наданому суду відзиві на позовну заяву зазначив, що позивач перебував у правовідносинах з Департаментом захисту економіки Національної поліції України, а не з Національною поліцією України. При цьому Національна поліція України та Департамент захисту економіки Національної поліції України є різними юридичними особами, які мають самостійні баланси, власні рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатки із зображенням Державного Герба України, своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом, бланки та окремо одна від одної ведуть бухгалтерський облік. Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 07.04.2020 Департамент захисту економіки Національної поліції України перебуває у стані припинення, але на теперішній час не ліквідований. У свою чергу, Національна поліція України не є правонаступником Департаменту захисту економіки Національної поліції України та за відсутності завершення процедури ліквідації не може відповідати за його дії. Відповідно, права позивача Національною поліцією України жодним чином не порушені, протиправних дії по відношенню до позивача НПУ не вчиняла, у зв`язку з чим є неналежним відповідачем у справі. Просив у задоволенні позову відмовити.

Відповідач - Департамент захисту економіки Національної поліції України - позов не визнав, у наданому суду відзиві на позовну заяву зазначив, що 18.05.2019, досягнувши стажу державної служби 17 років, позивач набув право на 13 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки. Відповідно до наказу Департаменту від 27.11.2019 № 395 о/с ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 02.12.2019 з виплатою компенсації за 10 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 04 календарні дні додаткової оплачуваної відпустки за період роботи з 27.07.2018 по 02.12.2019. Так, за період роботи з 27.07.2018 по 02.12.2019 позивачем було відпрацьовано 4 місяці та 5 днів. Зважаючи, що відпустка надається за фактично відпрацьований період, то позивачу за фактично відпрацьований період було надано компенсацію за 4 календарні дні за невідбуту щорічну додаткову оплачувану відпустку (13 (кількість днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки) : 12 (1 рік) x 4 (фактично відпрацьовані місяці) = 4,33 (кількість днів, за які позивачу має бути виплачена грошова компенсація).

Таким чином, Департаментом у повному обсязі виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористану основну та додаткову оплачувану відпустку у 2019 році за фактично відпрацьований час - з 27.07.2019 по 02.12.2019, тому заборгованості перед ним Департамент не має. Вважає, що порушень чинного законодавства ним не допущено. Просив у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 19.03.2020 відкрито провадження в даній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 27.07.2018 року наказом Департаменту захисту економіки №184 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду провідного спеціаліста відділу протидії злочинам у галузях економіки, житлово-комунальному господарстві, аграрному секторі, лісовій галузі, сфері земельних відносин, інфраструктури та інтелектуальної власності управління захисту економіки в Сумській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України (а.с. 15).

Наказом Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 27.11.2019 № 395 о/с на підставі поданої ним заяви позивач був звільнений 02.12.2019 з посади провідного спеціаліста управління захисту економіки в Сумській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України відповідно до ст. 87 Закону України "Про державну службу" та п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України з виплатою компенсації за 10 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 04 календарні дні додаткової оплачуваної відпустки за період роботи з 27.07.2018 по 02.12.2019 (а.с.16,17,18).

10.12.2019 року позивач звернувся до Департаменту захисту економіки із заявою про компенсацію невикористаної додаткової відпустки у розмірі 13 календарних днів (а.с.20).

11.01.2020 року Департаменту захисту економіки надано відповідь від 11.01.2020 № С-1720, якою відмовлено у виплаті компенсації (а.с.21)

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дії Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України в частині порушення встановленого законодавством порядку нарахування для компенсації кількості днів невикористаної ОСОБА_1 при звільненні щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби, визнання протиправною бездіяльність Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України в частині задоволення вимог ОСОБА_1 щодо виплати при звільнені компенсації за 13 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби та стягнення з Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 9 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби в розмірі 4050 (чотири тисячі п`ятдесят) грн. 09 коп., суд зазначає наступне.

Державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Статтею 2 Закону України «Про відпустки» та статтею 74 Кодексу законів про працю України встановлено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Законодавством визначено такі види відпусток, як:

- щорічні відпустки: основна відпустка, додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці, а також інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

- соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

У свою чергу, механізм надання додаткових оплачуваних відпусток (далі - додаткова відпустка) державним службовцям визначено Порядком надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 2016 № 270 (далі - Порядок № 270).

Додаткова відпустка, яка надається державним службовцям, належить до щорічних відпусток (пункт 4 Порядку № 270).

Пунктом 2 цього Порядку передбачено, що державним службовцям, які мають стаж державної служби понад п`ять років, надається додаткова відпустка тривалістю один календарний день. Починаючи з шостого року стажу державної служби ця відпустка збільшується на один календарний день за кожний наступний рік. Тривалість додаткової відпустки не може перевищувати 15 календарних днів.

Аналогічна правова норма закріплена у статті 58 Закону України «Про державну службу».

Додаткова відпустка конкретної тривалості надається державним службовцям після досягнення відповідного стажу державної служби (пункт 3 Порядку № 270).

Відповідно до статті 10 Закону України «Про відпустки» та статті 79 Кодексу законів про працю України щорічні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року.

Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

Приписами пункту 9 Порядку № 270 визначено, що за бажанням державного службовця у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку в році звільнення з подальшим звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Під час звільнення державного службовця йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні додаткової відпустки.

Аналогічна правова норма визначена законодавцем у статті 24 Закону України «Про відпустки» та статті 83 Кодексу законів про працю України. Відповідно до приписів вказаних статей у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

З аналізу наведених приписів законодавства вбачається, що держаний службовець має право на отримання щорічної додаткової відпустки в будь який час протягом робочого року, а у разі звільнення - отримати невикористану відпустку в році звільнення з подальшим звільненням або грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Судом встановлено, що в період з 27.07.2018 по 02.12.2019 позивач працював на посаді провідного спеціаліста відділу протидії злочинам у галузях економіки, житлово-комунальному господарстві, аграрному секторі, лісовій галузі, сфері земельних відносин, інфраструктури та інтелектуальної власності управління захисту економіки в Сумській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України.

Також, сторонами по справі не заперечується факт того, що 18.05.2019 року позивач досягнув стажу державної служби 17 років та набув право на отримання 13 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки.

Отже, станом на момент звільнення стаж роботи позивача на державній службі становить повних 17 років.

Таким чином, відповідно до приписів вказаних норм законодавства позивач перебуваючи на посаді провідного спеціаліста відділу протидії злочинам у галузях економіки, житлово-комунальному господарстві, аграрному секторі, лісовій галузі, сфері земельних відносин, інфраструктури та інтелектуальної власності управління захисту економіки в Сумській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України з 18.05.2019 року набув право на отримання 13 календарних днів додаткової щорічної відпустки. Даний факт також не заперечується сторонами у справі.

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідач здійснюючи розрахунок невикористаної додаткової відпустки розраховує її пропорційно фактично відпрацьованому часу перебування позивача на посаді, у розмірі 4 календарних днів додаткової щорічної відпустки.

Проте, суд вважає помилковими наведені розрахунки відповідача, виходячи з наступного.

Так, додаткова відпустка, яка надається державним службовцям, належить до щорічних відпусток (пункт 4 Порядку № 270).

Пунктом 2 цього Порядку передбачено, що державним службовцям, які мають стаж державної служби понад п`ять років, надається додаткова відпустка тривалістю один календарний день. Починаючи з шостого року стажу державної служби ця відпустка збільшується на один календарний день за кожний наступний рік. Тривалість додаткової відпустки не може перевищувати 15 календарних днів.

Аналогічна правова норма закріплена у статті 58 Закону України «Про державну службу».

Додаткова відпустка конкретної тривалості надається державним службовцям після досягнення відповідного стажу державної служби (пункт 3 Порядку № 270).

Аналізуючи зміст наведеного Порядку №370, суд приходить висновку, що призначення додаткової відпустки державному службовцю відбувається в повному обсязі та не надає права роботодавцю вираховувати додаткову відпустку з врахуванням пропорційно відпрацьованого часу.

Суд, наголошує, що відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Проте, відповідачем не наведено жодної норми чинного законодавства України, яка б надавала йому право обраховувати додаткову відпустку з врахуванням пропорційно відпрацьованого часу.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, обов`язок доведення обставин, які стали підставою для прийняття оскаржуваної вимоги покладено на контролюючий орган.

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що 27.07.2018 року наказом Департаменту захисту економіки №184 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду провідного спеціаліста відділу протидії злочинам у галузях економіки, житлово-комунальному господарстві, аграрному секторі, лісовій галузі, сфері земельних відносин, інфраструктури та інтелектуальної власності управління захисту економіки в Сумській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України (а.с. 15).

Станом на дату призначення на посаду позивач мав право на отримання 12 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки (стаж понад 16 років).

18.05.2019 року позивач досягнув стажу державної служби 17 років та набув право на отримання 13 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки.

06.08.2019 року відповідачем прийнято наказ, яким ОСОБА_1 надано 30 днів основної оплачуваної відпустки та 12 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби.

Таким чином, станом на дату звільнення (02.12.2019 року) позивач мав право на отримання грошову компенсацію за невикористані 13 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби.

Проте, відповідачем протиправно виплачено наведену компенсацію лише за 4 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки.

Отже, виходячи з вищевикладеного, суд приходить висновку, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено позивачу компенсацію за 9 календарних днів невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки.

Щодо вимог позивача про виплату відповідачем наведеної компенсації за 9 календарних днів невикористаної щорічної додаткової оплачуваної у розмірі 4050,09 грн., суд зазначає наступне.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства впливають на його правове становище.

Так, оскільки відповідачем розрахунок про кількість невикористаних 9 діб щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби позивача не складався, а тому у суду відсутні підстави для дослідження кількості днів відпустки позивача.

З огляду фактичні обставини справи та зумовленого ними нормативного регулювання спірних правовідносин, суд виходить з того, що заявлені позивачем вимоги про нарахування та виплатити позивачу грошову компенсацію компенсації за 9 календарних днів невикористаної щорічної додаткової оплачуваної у розмірі 4050,09 грн. є передчасними, а відтак задоволенню не підлягають.

Згідно з частиною 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Отже, для повного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Департамент захисту економіки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 9 календарних днів додаткової відпустки.

Щодо позовних вимог про стягнення з Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за затримку на 10 діб розрахунку при звільненні у розмірі 6408,60 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов`язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема, Законом України від 02.07.2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII).

Приписами ст.77 вказаного Закону врегульовано питання звільнення зі служби в поліції.

Грошове забезпечення поліцейських Національної поліції врегульовано ст. 94 Закону № 580-VIII та Постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції».

Проте, зазначеними нормативними актами не визначено порядку проведення розрахунку при звільненні зі служби в поліції.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України зазначається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Згідно з п.2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на поліцейських стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби в поліції (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпПУ як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в поліції.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 року у справах № 806/535/16 (№ К/9901/1799/18) та від 01.03.2018 року № 806/1899/17 (№ К/9901/2433/17).

З матеріалів справи судом встановлено, що позивача було звільнено зі служби з 02.12.2019 року.

Остаточний розрахунок проведено 13.12.2019 року шляхом зарахування на картковий рахунок позивача 16685,14 грн. (а.с. 74).

Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню з 02.12.2019 року по день проведення розрахунку 13.12.2019 року (10 днів затримки розрахунку).

Згідно наявних в матеріалах справи розрахункових листків позивача, заробітна плата за два останні місяці, які передували звільненню позивача з органів поліції за жовтень-листопад 2019 року становить 27557,28 грн (13778,64+13778,64) (а.с.31).

Середньоденне грошове забезпечення позивача становить: 640,86 грн (27557,28 грн / 43 (кількість днів).

Отже, суд приходить висновку, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку позивача становить: 6408,60 (10 днів * 640,86 грн), яка підлягає стягненню з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України середнього заробітку за час затримки з розрахунком при звільненні, суд виходить з наступного.

Статтею 116 КзпП України передбачено, зокрема, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України роз`яснив, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У цьому рішенні Конституційний Суд України також зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи судом встановлено, що з позивачем не проведений остаточний розрахунок щодо компенсації за невикористані 9 календарних днів додаткової відпустки.

Тобто, відсутня одна з обов`язкових підстав для звернення позивача до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Отже, наведені позовні вимоги є передчасними, а тому у суду відсутні підстави для стягнення з Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України середнього заробітку за час затримки з розрахунком при звільненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України суму судового збору в розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України, Національної поліції України про визнання дій та бездіяльності протиправними, стягнення грошової компенсації та середнього заробітку - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані 9 календарних днів додаткової відпустки.

Зобов`язати Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, буд. 10, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію за невикористані 9 календарних днів додаткової відпустки.

Стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, у розмірі 6408 (шість тисяч чотириста вісім) грн. 60 коп.

В задоволенні інших позовних вимог-відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту захисту економіки Національної поліції України в особі ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, буд. 10, ) судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.А. Прилипчук