Справа № 460/3221/20
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2020-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/3221/20 пров. № А/857/6996/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Качмара В.Я., Курильця А.Р.,

за участю секретаря судового засідання Кітраль Х.І.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів) на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року у справі №460/3221/20 (рішення ухвалено в м. Рівне, головуючий суддя Зозуля Д.П., повний текст рішення складений 19.05.2020) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів) про визнання протиправним та скасування повідомлення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 06.05.2020 звернувся в суд із адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів), в якому просив:

- визнати - протиправним та скасувати повідомлення відповідача від 13.04.2020 про повернення виконавчого листа № 2 по справі № 460/2232/19 виданого 24.03.2020 Рівненським окружним адміністративним судом стягувачу без прийняття його до виконання;

-зобов`язати відповідача на підставі виконавчого листа № 2 виданого 24.03.2020 Рівненським окружним адміністративним судом по справі № 460/2232/19 винести постанову про відкриття виконавчого провадження та вжити заходи передбачені Законом України "Про виконавче провадження".

В обґрунтування позову зазначає, що 13 квітня 2020 року, старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Вознюк І.Я. за результатами розгляду його заяви від 06.04.2020 про примусове виконання виконавчого листа від 24.03.2020 у справі №460/2232/19 винесено повідомлення про повернення цього виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання. Вважає, що таке повідомлення винесене безпідставно, а тому підлягає скасуванню.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 . Визнано протиправним і скасовано повідомлення винесене старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Вознюк І.Я. від 13.04.2020 про повернення ОСОБА_1 без прийняття до виконання виконавчого листа № 2 по справі №460/2232/19 виданого 24.03.2020 Рівненським окружним адміністративним судом. Зобов`язано Західне міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та його структурні підрозділи повторно вирішити питання щодо відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 2 виданого 24.03.2020 року Рівненським окружним адміністративним судом у справі №460/2232/19 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Відділ примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів) оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, оскільки судом не враховано , що державний виконавець діяв у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження». Вказує, що відповідно до пункту 10 частини 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець повертає стягувачу виконавчий документ без прийняття до виконання у разі пред`явлення виконавчого документу не за місцем або не підвідомчістю виконання рішення. Відтак, вважає, що підстави для відкриття виконавчого провадження у державного виконавця відсутні.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явились, що у відповідності до ч.2 ст.313 КАС України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши підстави для апеляційного перегляду відповідно до доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2020 у справі №460/2232/19 було зобов`язано Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області вжити заходи передбачені Законом України "Про виконавче провадження" щодо виконання виконавчих проваджень № № 38662180, 31166879 (а. с. 4-6).

В подальшому, для забезпечення виконання цього рішення у згаданій вище частині задоволених позовних вимог Рівненським окружним адміністративним судом було видано виконавчий лист №2 від 24.03.2020 по справі № 460/2232/19, у якому боржником зазначено Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (а. с. 8) .

06.04.2020 позивачем була подана до управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, правонаступниками якого є відповідачі, заяву щодо прийняття до примусового виконання такого виконавчого документа (а. с. 7).

13 квітня 2020 року, старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Вознюк І.Я. за результатами розгляду заяви позивача від 06.04.2020 про примусове виконання наведеного вище виконавчого листа винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання (а. с. 9).

Підставою для його прийняття стало пред`явлення стягувачем виконавчого документу не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення (пункт 10 частина 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження").

Вважаючи повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 13.04.2020 протиправним, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області є територіальним органом Міністерства юстиції України (центрального органу виконавчої влади), а тому виконання рішення в якому боржником є цей орган підвідомче Управлінню забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та його відділу примусового виконання рішень.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Перш за все, колегія суддів зазначає, що згідно ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі їх невиконання у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 (далі Закон).

Відповідно до статті 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням в тому числі засади співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Із змісту ч. 1 ст. 18 Закону видно, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 18 Закону передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Отже, відповідний суб`єкт владних повноважень повинен діяти згідно вимог закону, оскільки його повноваження визначені у законі.

Відповідно до ч. 4 статті 4 Закону виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо:

1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання);

2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання;

3) боржника визнано банкрутом;

4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

5) юридичну особу - боржника припинено;

6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону;

7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;

8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим;

9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем;

10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

У разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження

Водночас, відповідно до пункту 3 Розділу 1 «Інструкції з організації примусового виконання рішень", затвердженою наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5, органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві); відділи примусового виконання рішень в районах міста Києва управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві; управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - управління забезпечення примусового виконання рішень); відділи примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень; районні, районні в містах, міські, міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України (далі - відділи державної виконавчої служби).

Відповідно до пункту 1 Положення "Про Міністерство юстиції України" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 р. № 228 Міністерство юстиції України (Мін`юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Згідно із пунктом 1 Положення "Про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України" затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 23.06.2011 № 1707/5 міжрегіональні управління Міністерства юстиції України (далі - міжрегіональне управління) підпорядковуються Міністерству юстиції України та є його територіальними органами.

Пунктом 4 Розділу 1 Інструкції передбачено, що відділу примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими: боржниками є територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, окружні прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи; сума зобов`язання становить від двадцяти п`яти до п`ятдесяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Судом встановлено, що управлінням забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими: боржниками є територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи та інші територіальні підрозділи органів державної влади і їх посадові особи.

Як видно з матеріалів справи, боржником за виконавчим листом №2 від 24.03.2020 у справі №460/2232/19, який був повернутий стягувачу без прийняття його до виконання є Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області є територіальним органом Міністерства юстиції України (центрального органу виконавчої влади), а тому виконання рішення, в якому боржником є цей орган підвідомче Управлінню забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та його відділу примусового виконання рішень.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність дій старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Вознюка І.Я. щодо винесення повідомлення від 13.04.2020 про повернення виконавчого документа від 24.03.2020 у справі №460/2232/19 стягувачу без прийняття до виконання.

Щодо позовних вимог у частині зобов`язання відповідача на підставі виконавчого листа № 2 виданого 24.03.2020 Рівненським окружним адміністративним судом у справі № 460/2232/19 винести постанову про відкриття виконавчого провадження та вжити заходи передбачені Законом України "Про виконавче провадження", колегія суддів зазначає наступне.

Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Таким чином, дискреційні повноваження, в тому числі відповідача, завжди мають межі, встановлені законом.

Згідно рішень Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (справа «Hasan and Chaush v. Bulgarіа» №. 30985/96).

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції зазначив, що суд не вправі втручатися в діяльність державних органів, що застосовують надані їм у межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження в будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами. Втручання в такі повноваження суб`єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Разом з тим, дійшов правильного висновку щодо необхідності задоволення даної позовної вимоги у частині зобов`язання Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) повторно вирішити питання щодо відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 2 виданого 24.03.2020 року Рівненським окружним адміністративним судом у справі № 460/2232/19 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Щодо зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання рішення то відмову в такому зобов`язанні позивачем не оскаржено.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводи апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовують і підстав для його скасування немає.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 313, 315, 316, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Львів) залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року у справі №460/3221/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Д. М. Старунський
судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець