Справа № 500/1985/19
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2020-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 рокуСправа № 500/1985/19 пров. № А/857/6035/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

при секретарі судового засідання Ратушній М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року (суддя Подлісна І.М., м. Тернопіль, повний текст складено 12 березня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про визнання протиправними і скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області (далі Головне управління) в якому просили:

визнати протиправними та скасувати рішення начальника Головного управління від 12.07.2019 №№Д-3387/0-1290/017-19, Д-3384/0-1285/0/17-19, С-3385/0-1291/0/17-19, Г-3388/0-1289/0/17-19, Г-3389/0-1287/0/17-19 відповідно;

зобов`язати відповідача повторно розглянути заяви позивачів від 13.06.2019 та прийняти рішення про надання останнім дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення кожному земельної ділянки у власність площею 2,000 га для введення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населеного пункту на території Кривчанської сільської ради Борщівського району Тернопільської області (далі Земельна ділянка, Сільська рада відповідно).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги вказує, що спірна Земельна ділянка на підставі державного акта була надана у постійне користування ОСОБА_6 . Разом з тим, після його смерті залишилось не вирішеним питання наявності чи відсутності прав третіх осіб на вказану Земельну ділянку та належного оформлення факту припинення права користування такою Земельною ділянкою. Зазначає, що безпідставними є посилання суду на те, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України (далі ЗК). Проте, у даному випадку позивачі звернулись із заявами про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, а не з заявами про затвердження відповідної документації.

Позивачі у відзиві на апеляційну скаргу заперечують вимоги такої, вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просять залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Розгляд справи проводити у їх відсутності та відсутності їх представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що підстави відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою позивачам викладені у спірних рішеннях відповідача, є незаконним, оскільки не відповідають критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), так-як прийняті не у відповідності до статті 14 Конституції України, частини сьомої статті 118 ЗК, є упередженими та прийняті з перевищенням наданих повноважень.

Такі висновки суду першої інстанції є дещо помилковими, з таких міркувань.

Апеляційним судом, з врахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в червні 2019 року звернулися до Головного управління із клопотаннями в яких просили надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення Земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства із за рахунок земель сільськогосподарського призначення на території Сільської ради за межами населеного пункту. До клопотань позивачі додали графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки; з відповідними особистими документами (копія паспорта, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера) (т.1 а.с.17-36).

Відповідач листами щодо розгляду клопотань про прийняття наказу від 12.07.2019 №№Д-3387/0-1290/017-19, Д-3384/0-1285/0/17-19, С-3385/0-1291/0/17-19, Г-3388/0-1289/0/17-19, Г-3389/0-1287/0/17-19 відповідно повідомив заявників про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення Земельної ділянки у власність. Відмова мотивована тим, що за даними з Державного земельного кадастру та за наявними у Головного управління картографічними матеріалами вказана у клопотаннях Земельна ділянка знаходиться у масиві, який перебуває у користуванні третіх осіб, на підставі державного акта на право постійного користування землею для введення селянського (фермерського) господарства. Враховуючи, що право на користування земельною ділянкою не припинено відповідачем на підставі статті 116 ЗК відмовлено у задоволенні клопотань позивачів (т.1 а.с.37-41).

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 81 ЗК (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно з пунктом «а» частини третьою статті 22 ЗК землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

За змістом статті 116 ЗК громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (пункт в) частини третьої статті 116 ЗК).

Згідно з частиною п`ятою статті 116 ЗК земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

У статті 121 ЗК передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Отже, громадяни України вправі на підставі закону отримати безоплатно земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара із земель державної/комунальної власності.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови в наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (абзац перший частини сьомої статті 118 ЗК).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК (частина восьма статті 118 цього Кодексу).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина дев`ята статті 118 ЗК України).

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (частини десята та одинадцята статті 118 ЗК України).

За змістом положень статті 122 ЗК вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або в користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що ЗК визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 грудня 2013 року справі №21-358а13 та в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі №545/808/17.

Відповідно до статті 118 ЗК порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

З матеріалів справи видно, що підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою стало те, що із відомостей з Державного земельного кадастру спірна Земельна ділянка знаходиться у масиві, який перебуває у користуванні третіх осіб на підставі державного акта на право постійного користування землею для введення селянського (фермерського) господарства.

Так, відповідно до Державного акта на право постійного користування землею серії Т №0043 (далі Акт) ОСОБА_7 в селі Кривче, Борщівського району на підставі рішення Сільської ради від 17.12.1992 надана у постійне користування земельна ділянка площею 12,60 га для введення селянського (фермерського) господарства (т.1 а.с.45-48).

Згідно свідоцтва про смерть від 14.03.2017 серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.48).

Разом з тим, після смерті ОСОБА_6 не вирішено питання щодо наявності чи відсутності прав третіх осіб на вказану у Акті Земельну ділянку та належного оформлення факту припинення права користування земельною ділянкою, дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо якої бажають отримати позивачі.

При цьому, у матеріалах справи наявний статут Фермерського господарства «Ліжки» (нова редакція) (далі Статут, ФГ відповідно) затверджений засновником ФГ рішення від 22.01.2018 №1. У пункті 1.1 Статуту вказано, що ОСОБА_5 є засновником ФГ., ОСОБА_2 , ОСОБА_4 його членами (т.2 а.с.26-32).

Як зазначено у рішення суду, судом встановлено, що з часу смерті ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ФГ будь-які дії щодо оформлення прав на земельну ділянку не вчиняло.

При цьому, із посиланням на статтю 1218 Цивільного кодексу України та практику Верховного Суду України у справі №6-31-13цс15, що викладена у постанові від 23 листопада 2016 року вказано, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Суд апеляційної інстанції відхиляє такі доводи та зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №368/54/17 відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 05 жовтня 2016 року у справі №181/698/14-ц, від 23 листопада 2016 року у справі №657/731/14-ц, вказавши, що право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані.

Згодом Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі №179/1043/16-ц відступила шляхом конкретизації від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17, у частині відступу від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі №181/698/14-ц і від 23 листопада 2016 року у справі №657/731/14-ц про те, що право користування земельною ділянкою, яке виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини.

Також у цій постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, викладеного у його постановах від 18 березня 2019 року у справі №472/598/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі №587/260/17, від 3 квітня 2019 року у справі №525/1385/16-ц, про те, що право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, та не входить до складу спадщини.

Для забезпечення єдності судової практики щодо спадкування права постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі №179/1043/16-ц виклала правову позицію, відповідно до якої право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. З моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав саме для ведення такого господарства його засновник, переходить до цього господарства. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в іншій постанові від 23 червня 2020 року у справі №922/989/18 також відступила від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 5 жовтня 2016 року у справі №181/698/14-ц, від 23 листопада 2016 року у справі №657/731/14-ц, та зазначила, що у разі смерті громадянина засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством, до якого воно перейшло після створення фермерського господарства.

Правовий статус Головного управління визначено відповідним Положенням про Головне управління (далі Положення; в редакції, чинній на час виникненя спірних відносин), яке затверджене наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі Держгеокадастр) 17.11.2016 №308. У пункті 8 цього Положення передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру. Відповідно до пункту 10 начальник Головного управління підписує накази Головного управління.

Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі Держгеокадастр) від 15.10.2015 №600 затверджено «Типову інструкцію з діловодства в територіальних органах Держгеокадастру» (далі Типова інструкція). Ця Типову інструкцію містить такі положення: - накази видаються як рішення організаційно-розпорядчого характеру. За змістом управлінської дії накази видаються з основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, адміністративно-господарських, кадрових питань (пункт 84); - службові листи складаються з метою обміну інформацією між установами як: відповіді про виконання завдань, визначених в актах органів державної влади, дорученнях вищих посадових осіб; відповіді на запити, звернення; відповіді на виконання доручень установ вищого рівня; відповіді на запити інших установ; відповіді на звернення громадян; відповіді на запити на інформацію; ініціативні листи; супровідні листи (пункт 123).

Верховний Суд у постанові від 17 грудня 2018 року по справі № 509/4156/15-а вказав на те, що « 42. …що відмова органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою фактично створює перешкоди для подальшого позитивного вирішення питання на користь особи, яка замовила і розробила проект землеустрою всупереч відмові у наданні такого дозволу, а тому може бути предметом судового оскарження» […] 45. […] У випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС» […] 72. […] відмовляючи у наданні дозволу, відповідний орган повинен навести усі підстави відмови» […] 75. Натомість, адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності («виправдання») свого рішення».

З огляду на викладене, необхідно вказати, що відповідач не прийняв жодного рішення за результатами розгляду клопотань позивачів, а надіслав останнім листи щодо розгляду їх клопотань про прийняття наказу.

З цього приводу суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що такі дії відповідача не є законним способом поведінки державного органу. Застосовуючи наведені вище норми Положення та Типової інструкції рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою або про відмову у його наданні оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом - наказом Головного управління.

У розглядуваній справі вказане рішення організаційно-розпорядчого характеру (наказ) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність або про відмову в його наданні після спливу встановленого строку розгляду клопотання позивачів відсутній, а отже - відповідач не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом.

Оскільки Головним управлінням не прийнято жодного з рішень, які передбачені у частині сьомій статті 118 ЗК у визначений законом строк, належним способом захисту прав позивачів є спонукання/зобов`язання відповідача прийняти відповідне вмотивоване та законне рішення, з урахуванням позиції суду.

Виходячи з цього, суд вірно вказав, що Головне управління повинно повторно розглянути заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

При цьому суд наголошує, що відповідачеві при повторному розгляді клопотань позивачів слід зважати на принцип «належного урядування» та прийняти обґрунтоване рішення, що буде відповідати критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень (частина друга статті 2 КАС) та приписам статті 118 ЗК та з урахуванням висновків суду, викладених в оскаржуваному судовому рішенні.

Зокрема, дати належну оцінку тому, чи дійсно: ОСОБА_6 був засновником ФГ та чи ФГ (у складі членів та засновника, що зазначені у Статуті), чи вчиняє будь які дії щодо продовження користування земельною ділянкою, яка надана у постійне користування відповідно до Акта.

За встановлених судом обставин справи суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо передчасності заявлення позивачами вимоги про прийняття рішення про зобов`язання відповідача надати дозволи на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність кожному із позивачів для ведення особистого селянського господарства, адже відповідач ще не прийняв рішення з цього питання у встановленому законом порядку, що встановлено вище.

Таким чином, висновки суду першої інстанції є необґрунтованими та прийнятими внаслідок неналежної оцінки обставин справи та норм матеріального права.

Згідно пункту частини першої статті 245 КАС при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

За нормами пункту 4 частини другої статті 245 КАС у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (частина четверта статті 245 КАС).

Відповідно до статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги вищенаведених правових норм та встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду щодо задоволення позову у спосіб, який заявлений позивачами підлягає скасуванню шляхом часткового задоволення позовних вимог, з огляду на підстави встановлені вище.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області щодо прийняття рішення за заявами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 13 червня 2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення кожному з них земельної ділянки у власність орієнтованою площею 2,000 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населеного пункту на території Кривчанської сільської ради Борщівського району Тернопільської області.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 13 червня 2019 року щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення кожному з них земельної ділянки у власність орієнтованою площею 2,000 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населеного пункту на території Кривчанської сільської ради Борщівського району Тернопільської області, з урахуванням правової оцінки, наданої у цій постанові.

В задоволенні решти позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 13 серпня 2020 року.