Справа № 280/2539/20
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2020-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ПРО ЗАЛИШЕННЯ ПОЗОВНОЇ ЗАЯВИ БЕЗ РОЗГЛЯДУ

10 серпня 2020 року Справа № 280/2539/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В., при секретарі судового засідання Фесик А.В. за участю:

представника позивача - Тесля С.Ю.

представника відповідача - Крамар В.В.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

-визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №445о/с від 04.11.2015 про звільнення згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил за пунктом 65 «г» (через скорочення штатів) підполковника міліції ОСОБА_1 (М-135036), відстороненого від посади оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері обігу протиправного контенту і господарської діяльності управління боротьби з кіберзлочинністю ГУМВС;

-зобов`язати відповідача поновити позивача, на службі на посаді старшого оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері обігу протиправного контенту і господарської діяльності управління боротьби з кіберзлочинністю ГУМВС в Запорізькій області або у разі ліквідації цієї посади на іншу посаду з урахуванням класифікаційних характеристик, зокрема назвою, розміром посадового окладу, функціональністю та організаційним рівнем підрозділу у структурі органу згідно з попередньою посадою, з 06 листопада 2015 року;

-зобов`язати відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 листопада 2015 року по день поновлення на роботі;

-допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на службі та стягнення з відповідача середнього заробітку за один місяць.

У підготовчому засіданні суддею поставлено на вирішення клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропущеним позивачем строку звернення до суду.

Представник відповідача клопотання підтримав, зазначив, що позивачем у заяві про поновлення строку зазначається, що його обізнаність про звільнення зі служби з органів внутрішніх справ пов`язана із отриманням 23.03.2020 листа ГУ МВС в Запорізькій області, за яким його повідомлено про звільнення з ОВС з 06.11.2015 за наказом №445 о/с від 04.11.2015, який є предметом оскарження за адміністративним позовом. Викладені обставини при винесенні Шевченківським районним судом м. Запоріжжя вироку від 08.02.2017 по справі №336/1354/16-к, який залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 08.02.2017 свідчать, що позивач не заперечував того, що він є непрацюючим. До того ж в рамках розгляду справи №336/4824/18 також було встановлено факт звільнення позивача наказом №445 о/с від 05.11.2015. Вважає, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду і поважних причин такого пропуску у поданій заяві не навів.

Представник позивача заперечує проти заявленого клопотання про що зазначив у відповіді на клопотання та відзив до позовної заяви (вх.№30689 від 03.07.2020), в якому зазначає, що 03.03.2020 звернувся з листом до відповідача про вирішення питання щодо його подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ або переведення до підрозділів Національної поліції. 23.03.2020 отримано лист від відповідача за №1/183 від 13.03.2020, відповідно до якого його повідомлено про те, що його звільнено з органів внутрішніх справ з 06.11.2015. Тобто дізнався про порушення його трудового права, яке відбулося шляхом протиправного звільнення його з ОВС, лише 23.03.2020. До 23.03.2020 відповідач у будь-який спосіб не повідомив його про звільнення, до 17.04.2020 не видав позивачу трудової книжки та до цього часу не провів повний розрахунок при звільненні, а до суду позивач звернувся 13.04.2020. Таким чином вважає, що строк звернення до суду для захисту його трудових прав не порушено, оскільки в місячний термін з дати повідомлення про звільнення звернувся до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.3 ст. 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Разом із тим, ч.5 вказаної статті встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Оскільки цей спір виник з приводу проходження та звільнення позивача з публічної служби, до спірних правовідносин підлягає застосуванню місячний строк звернення до адміністративного суду.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Позивач зазначив, що наказами ГУМВС у Запорізькій області №308о/с від 27.08.2015 та №333о/с від 10.09.2015 його призначено на посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби зі злочинами у сфері обігу протиправного контенту і господарської діяльності управління боротьби з кіберзлочинністю ГУМВС в Запорізькій області.

Наказами ГУМВС в Запорізькій області №2112 від 30.06.2015 та №2656 від 14.09.2015 позивач відряджений до управління боротьби з незаконним обігом наркотиків ГУМВС в Запорізькій області.

За результатами розгляду клопотання слідчого по кримінальному провадженню ЄРДР №0000567 від 13.07.2015 за ч.3 ст.368 КК України, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.10.2015 по справі №201/16081/15-к до позивача застосовано захід забезпечення кримінального провадженні у вигляді відсторонення від посади.

Так, наказом ГУМВС України в Запорізькій області №399о/с від 27.10.2015 позивач відсторонений від посади з 22.10.2015 по 15.11.2015.

Наказом ГУ МВС України в Запорізькій області №445/о/с від 05.11.2015 згідно із пп.10 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з 06.11.2016 у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) підполковника міліції ОСОБА_1 , відстороненого від посади оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері обігу протиправного контенту і господарської діяльності управління боротьби з кіберзлочинністю ГУМВС (а.с. 67).

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.02.2017 по справі №336/1354/16-к позивача виправдано за ч.2 ст.369-2 та ч.3 ст.368 КК України, у зв`язку з недоведеністю винуватості.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28.09.2017 вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 08.02.2017 залишено без змін.

03.03.2020 позивач звернувся з листом до ГУМВС України в Запорізькій області про вирішення питання щодо подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ або переведення до підрозділів національної поліції.

Листом ГУМВС України в Запорізькій області за №1/183 від 13.03.2020, який позивач отримав 23.03.2020, повідомлено ОСОБА_1 про те, що його звільнено з органів внутрішніх справ з 06.11.2015.

Таким чином, позивач вважає, що дізнався про його звільнення з ОВС 23.03.2020.

Відповідач звертає увагу, що вступна частина вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.07.2017 та ухвали Запорізького апеляційного суду від 28.08.2017 по кримінальній справі № 336/1354/16-к, свідчить, що позивач був присутній під час розгляду кримінальної справи та не оспорював той факт, що він не працевлаштований.

Крім того, з описової частини постанови Запорізького апеляційного суду від 21.01.2020 по справі №336/4824/18 за позовом двох позивачів у т.ч. ОСОБА_1 до прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яка набрала законної сили 21.01.2020, вбачається, що Запорізьким апеляційний судом в ході розгляду справи було встановлено, що відповідно до витягу з наказу ГУ МВС України у Запорізькій області №445 о/с від 05.11.2015 року підполковника міліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері обігу протиправного контенту і господарської діяльності управління боротьби з кіберзлочинністю ГУМВС звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних сил України за пунктом 64 «г» - через скорочення штанів.

Також в рамках розгляду справи №336/4824/18 було встановлено, що ОСОБА_1 недоотримав у зв`язку притягненням до кримінальної відповідальності з моменту застосування обмежень у вигляді відсторонення до моменту звільнення зі служби 2326,36 грн. На підставі чого, Запорізьким апеляційним судом, в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено та постановлено стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання з рахунку відшкодування середнього заробітку втраченого за час кримінального переслідування у розмірі 2326,36 грн.

До того ж, позивачем було подано 20.02.2020 касаційну скаргу по справі №336/4824/18, в якій заявники просять скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 січня 2020 року, та направити справу на розгляд до суду першої інстанції.

Отже, суд погоджується із думкою відповідача та приходить до висновку, що всі наведені вище факти, які підтверджені документально, свідчать про те, що позивачу, щонайменше в ході розгляду справи №336/4824/18 стало відомо про його звільнення та існування спірного наказу.

Суд також звертає увагу, що позивачем не спростовані вищезазначені твердження відповідача, натомість позивач наполягає на тому, що відповідач повинен був ознайомити позивача з наказом про звільнення та вручити йому трудову книжку.

Позивачем не заперечується те, що у зв`язку з відстороненням від посади він не був присутній на робочому місці, на час винесення наказу про звільнення, а отже у відповідача була відсутня можливість вручити позивачу трудову книжку та наказ про звільнення.

Разом із тим, в матеріалах справи наявна копія листа начальника управління кадрового забезпечення ГУ УМВС в Запорізькій області від 06.11.2015 №3/1-5779 та копія фіскального чеку, які свідчать про направлення позивачу повідомлення про необхідність прибути до ГУМВС України в Запорізькій області та отримати трудову книжку та військовий квиток.

Проте позивач не з`явився до ГУ МВС в Запорізькій області.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Конституція України гарантує право кожного на судовий захист своїх прав та інтересів, що включає також право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку, який в адміністративному судочинстві визначений як строк звернення до суду.

Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у низці рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

При оцінюванні поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення ЄСПЛ, як правило, враховує: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінку заявника; 3) поведінку державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії» та інші).

Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Таким чином, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Отже, початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, за змістом ст. 122 КАС України, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати та/або дізнатися про ці факти.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення її прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Посилання позивача на те, що він дізнався про порушення його трудових прав, яке відбулося шляхом протиправного звільнення його з ОВС, лише 23.03.2020, як дату з якої має відраховуватися строк на звернення до суду з позовом, спростовується вищезазначеним.

На переконання суду факт звільнення позивача спірним наказом встановлений постановою Запорізького апеляційного суду від 21.01.2020 по справі №336/4824/18.

20.02.2020 позивачем подано касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 21 січня 2020 року.

Позивачем не надано до суду жодних доказів, які б підтверджували наявність об`єктивних, істотних та непереборних причин, що заважали позивачу реалізувати своє право на звернення до суду із даним позовом щодо оскарження спірного наказу, зважаючи на те, що спірне рішення суб`єкта владних повноважень стосується проходження позивачем військової служби, до якої законодавцем висунуто особливі вимоги, а Кодексом адміністративного судочинства України обмежено строк на подання адміністративних позовів щодо вказаної категорії справ.

В свою чергу позивач звернувся до суду із цим позовом 13.04.2020 (передано позовну заяву до поштового відділення), тобто з пропуском місячного строку звернення до суду, передбаченого ч.5 ст. 122 КАС України.

Позиція щодо застосування строку звернення в аналогічних справах викладена зокрема в постанові Верховного Суду від 30.09.2019 по справі №340/685/19.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

У відповідності до ч. 4 ст. 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає заяву без розгляду.

За приписами п.8 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Аналізуючи викладені вище обставини та надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

Згідно із ч.4 ст. 240 КАС України, особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

На підставі викладеного, керуючись ст.123, 240, 248, 256 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Клопотання відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду задовольнити у повному обсязі.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання. Апеляційна скарга подається до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 243 КАС України повний текст ухвали буде складено 15 серпня 2020 року.

Суддя Н.В. Стрельнікова