Справа № 140/8461/20
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2020-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2020 року ЛуцькСправа № 140/8461/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Денисюка Р.С.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби у м. Луцьку Волинської області, про визнання дій протиправними та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Управління Державної казначейської служби у м. Луцьку Волинської області (далі - УДКС у м. Луцьку, відповідач) про визнання протиправними дій щодо відмови позивачу у поверненні незаконно стягнутих з пенсії сум податку з доходів фізичних осіб, військового збору та стягнення з державного бюджету України 16672,95 гривень майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії , завданої законом, що визнаний неконституційним.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Вказаний позов мотивовано тим, що позивач перебуває на обліку в ГУПФ України у Волинській області та йому була призначена пенсія за вислугу років відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» в розмірі 90% від суми грошового забезпечення.

За період з 01.02.2015 року пo 30.06.2016 року з пенсії ОСОБА_1 було утримано і перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб у сумі 15157,19 грн. та військовий збір на суму 1515,76 грн., що разом становить 16672,95 грн. Позивач, 13.04.2020 року звернувся до відповідача із заявою про повернення вказаних коштів, однак йому в цьому було відмовлено.

Позивач вважає неправомірною відмову відповідача у поверненні незаконно стягнутих з пенсії сум податку на доходи з фізичних осіб та військового збору, виходячи з наступного.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України. Закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, на підставі яких утримувалися вказані податок та збір.

Посилаючись на норми ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦK України), ч. 1 ст. 1175 ЦK України вважає, що з його коштів здійснювалося незаконне утримання коштів, яке повинно бути відшкодовано, шляхом стягнення їх з державного бюджету.

В даному випадку вважає, що діями відповідача було порушено його право на майно, яке розглядається як автономне поняття в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та полягає в правомірному очікуванні, що набуте ним на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде реалізовано, в приватних власних інтересах, встановлених національним законодавством. З врахуванням зазначеного просив позов задовольнити та стягнути суму завданих йому збитків.

Відповідач у відзиві на позов, позовні вимоги заперечив та зазначив, що управління Казначейства не мало жодних юридичних підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 та повернення коштів.

Повідомляючи позивачу про неможливість списання коштів лише на підставі заяви та довідки про утримані суми податків, управління Казначейства діяло виключно на підставі та в межах чинного законодавства.

ОСОБА_1 просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 16672,95 грн. майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Стаття 56 Конституції України визначає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.3 ст.152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Вказують на те, що ч.3 ст.152 Конституції України мають відсилочний характер та передбачають наявність спеціального закону щодо порядку та механізму, який би регулював відносини щодо відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичний особам актами і діями, що визнані неконституційними. На даний час такий спеціальний закон не прийнятий. Відтак безпідставними є твердження Позивача про те. що визнання Конституційним Судом України положень абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України неконституційними є підставою для стягнення коштів з Державного бюджету відповідно до ст. 1175 ЦК України. Обов`язковою передумовою для виникнення у Позивача права на відшкодування шкоди, завданої неконституційним законом, є наявність встановленої у Законі процедури присудження та сплати такої компенсації.

З посиланням на норми законодавства звертають увагу на те, що цивільне законодавство, на яке посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог, не застосовується до відносин, пов`язаних зі сплатою чи утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

Зазначають, що Управління Казначейства є окремою юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі та банках. Управління Казначейства не уособлює державу Україна і самостійно несе відповідальність виключно за своїми зобов`язаннями. Враховуючи викладене просить в задоволенні позову відмовити.

Дослідивши письмові докази, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю з таких мотивів та підстав.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (в редакції від 10.11.2016) встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Приписами Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 № 1166-VII до Податкового кодексу України внесено зміни, які набрали чинності з 01.07.2014. Згідно з цими змінами статтю 164 ПК України доповнено новим пунктом 164.2.19, відповідно до якого до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи оподатковуються в країні їх виплати.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VIII до зазначеного підпункту ПК України внесено нові зміни, що набрали чинності з 01.01.2015, згідно з якими оподаткуванню податком підлягали суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування пенсій" від 02.06.2016 №1411-VІІІ, який набрав чинності з 01.07.2016, підпункт 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України викладено в наступній редакції: "Суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати".

Судом встановлено, що позивач є пенсіонером МВС України та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» в розмірі 90% від суми грошового забезпечення.

Як вбачається із довідки № 659 від 04.03.2020 за період з 01.02.2015 по 30.06.2016 (а.с. 7) з позивача за цей період при виплаті пенсії було утримано податок з доходів фізичних осіб в сумі 15157,19 грн. та військовий збір в розмірі 1515,76 грн.

Таким чином, у вказаний період пенсія позивача була об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб та військовим збором.

13.04.2020 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про повернення коштів.

За результатами розгляду заяви позивача про повернення коштів, Управління державної казначейської служби України у м. Луцьку Волинської області листом №07-08/512 від 24.04.2020 року повідомило, що відповідач до наданих повноважень здійснює повернення коштів помилково або надмірно зарахованих до державного та місцевого бюджетів визначеного Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013р. №787 ( далі -Порядок № 787), а також безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМ України № 845 ( далі -Порядок №845).

Роз`яснено що відповідно до абз.1 п.4 Порядку № 787 та п.3 Порядку № 845 повернення помилково або надмірно зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють надходження до бюджетів, а також, що органи казначейства виконують рішення суду за виконавчими документами. Зазначили, що довідка Пенсійного фонду не є підставою для повернення коштів. (а.с.5).

27.02.2018 Конституційним Судом України прийнято рішення у справі №1-6/2018р, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

У вказаній справі Конституційний Суд України констатував, що положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України щодо оподаткування пенсій не відповідає частині першій статті 126 Конституції України.

Частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Аналогічна норма передбачена статтею 91 Закону України "Про Конституційний Суд України".

За вказаним принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, процедуру повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів визначено Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013р. №787 (далі - Порядок №787).

Згідно з п. 5 Порядку №787, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.

Так, з матеріалів справи вбачається, що Управління Державної казначейської служби України у м. Луцьку Волинської області листом від 24.04.2020р. №07-08/512 повідомило позивача про відсутність підстав для повернення коштів, оскільки відповідного до вказаного порядку довідка пенсійного фонду не є підставою для повернення коштів, оскільки таким документом є відповідне подання.

В матеріалах справи відсутнє будь-яке подання відповідного органу, що контролює справляння податків про повернення коштів ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що Порядок № 845 визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, а відтак він не регулює спірні правовідносини, оскільки стосується механізму виконання вже прийнятих рішень про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів або боржників. Таких рішень відносно позивача не приймалося.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про незаконність чи протиправність дій Управління Державної казначейської служби України у м.Луцьку Волинської області щодо позивача чи порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Суд зазначає, що довідка Пенсійного фонду про суми утриманих податків в розумінні зазначених Порядків не є тими документами на підставі яких здійснюється відповідні повернення коштів.

Щодо наявності підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь позивача майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії, завданої законом, що визнаний неконституційним, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України суд зазначає наступне.

Так, відповідно до статті 43 Бюджетного Кодексу України, при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів, яка передбачає здійснення управління Казначейства: 1) розрахунково-касового обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, а також інших клієнтів відповідно до законодавства; 2) контроль за здійсненням бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень бюджету, реєстрації взятих бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів та здійсненні платежів за цими зобов`язаннями; 3) ведення бухгалтерського обліку і складання звітності про виконання бюджетів з дотриманням національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку в державному секторі та інших нормативно-правових актів Міністерства фінансів України; 4) здійснення інших операцій з бюджетними коштами.

Тобто, відповідно до наданих повноважень управління Казначейства виконують функцію обслуговуючого банку розпорядників і бюджетних коштів.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що позивачем було пред`явлено позов до Держави Україна.

Слід зазначити, що Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, а саме орган діями якого завдано шкоду.

Згідно з ч.1 статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Частиною 1 статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Частиною 1 статті 1175 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Згідно ж частини 3 статті 152 Конституції України, матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Отже, згідно вказаних вище норм ЦК України та Конституції України, передбачено наявність законодавчо врегульованого порядку та механізму, який би регулював відносини щодо відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними. Тобто, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, мають визначатись спеціальним законом, який станом на сьогоднішній день не прийнятий.

При цьому, необхідною умовою для такого відшкодування, є наявність факту заподіяння шкоди, зокрема, майнової шкоди (збитків), що визначено статтею 22 ЦК України.

У Рішенні від 30.09.2010 № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 8 грудня 2004 року №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, за змістом статті 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення. Відтак, наступне визнання окремого положення закону неконституційним не може змінювати нормативно-правове регулювання відносин, що існували до цієї події.

Тобто, виходячи із вищевикладеного, утримання податку та військового збору в період дії відповідних норм ПК України були правомірними та такими, що відповідали вимогам чинного законодавства.

Подальше визнання цих норм неконституційними, не може змінювати цих правовідносин, і сплачені у цей період суми податку не можуть визнаватися заподіяною шкодою особі, в силу правомірності їх сплати.

Відтак дії відповідача щодо відмови у відшкодуванні коштів, на думку суду, відповідають вимогам чинного законодавства та є правомірними.

Відповідно до ст.17 Закону України №3477- IV від 23.02.2006р. "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у справі "Великода проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що "зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю". Тобто, Європейський суд з прав людини виходить з того, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року не гарантує права на будь-які соціальні виплати у певному розмірі як такого.

Відтак в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 241, 242, частиною третьою статті 243, статтями 245, 246, 295, 297, підпункту 15.5 пункту І розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби у м. Луцьку Волинської області, про визнання дій протиправними та стягнення коштів відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Р.С. Денисюк