Справа № 380/1085/20
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2020-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/1085/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2020 року

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого-судді Сакалоша В.М.,

секретаря судового засідання Гулкевича В.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Боряковського І.А.,

представника відповідача Комінко М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Золочівської районної державної адміністрації Львівської області про скасування наказу та розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Львівського окружного адміністративного з позовом до Управління соціального захисту населення Золочівської районної державної адміністрації Львівської області (далі - Управління соцзахисту Золочівської РДА, відповідач) з вимогами (з урахуванням прийняття судом заяви про зменшення позовних вимог):

- скасувати наказ №186-К від 24.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади провідного спеціаліста сектору прийняття заяв та документів управління соціального захисту населення Золочівської районної державної адміністрації;

- поновити ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста сектору прийняття заяв та документів Управління соціального захисту населення Золочівської районної державної адміністрації;

- стягнути з Управління соціального захисту населення Золочівської районної державної адміністрації Львівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Загальне позовне провадження у справі суд відкрив ухвалою від 14.02.2020.

Свої вимоги ОСОБА_1 аргументовує тим, що 03.11.2019 Кабінет Міністрів України виніс постанову №926 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України та скасування постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №746» в п.2 примітки до якої чітко зазначено, що під час визначення граничної чисельності працівників місцевих державних адміністрацій не скорочується чисельність працівників структурних підрозділів з питань соціального захисту населення місцевих держадміністрацій. Також дана норма міститься і у листі Мінсоцполітики №19943/0/2-19/56 від 20.11.2019 «Щодо чисельності працівників структурних підрозділів з питань соціального захисту населення райдержадміністрацій». Виходячи з вищевказаних норм, на переконання позивача, її як працівника управління соціального захисту населення не мали права скорочувати. Однак відповідач видаючи оскаржуваний наказ проігнорував дані нормативно-правові акти зіславшись на постанову Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №746, яка на час звільнення була скасована.

Крім того, позивач зазначає, що при видачі наказу про її звільнення відповідач не посилався на ст. 40 КЗпП України де чітко зазначено, що трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці ,в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства ,установи організації, скорочення чисельності або штату працівників ,що на переконання ОСОБА_1 вчергове підтверджує той факт, що наказ про її звільнення є незаконним і підлягає скасуванню.

Також позивач просить врахувати те, що відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а ОСОБА_1 має безперервний стаж роботи в управлінні 17 років і жодного разу не була притягнута до дисциплінарної відповідальності. При цьому начальник Управління соцзахисту Золочівської РДА не запропонував позивачу іншої роботи в управлінні, чим порушив вимоги ст. 49.2 КЗпП України.

ОСОБА_1 зазначає, що зверталася із відповідним зверненням до голови Золочівської РДА, щоб він в межах своїх повноважень скасував наказ про її звільнення, однак позивача було повідомлено про право на звернення до суду, яким вона і скористалася для відновлення порушених прав.

При цьому начальник Управління соцзахисту Золочівськї РДА не надав жодної інформації про можливе звільнення позивача та інших працівників профспілковому комітету, яке згідно ст. 43 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового працівника), первинної профспілкової організації, членом якої є ОСОБА_1 .

З огляду на наведені обставини, оскаржувані наказ та розпорядження в частині скорочення штатної чисельності працівників, ОСОБА_1 вважає незаконними, дискримінаційними та прийнятими з порушенням вимог чинного законодавства.

Управління соцзахисту Золочівської РДА надало відзив на позовну заяву (вх. №12731 від 06.03.2020). Відповідачем позовні вимоги заперечуються у повному обсязі, як безпідставні та необґрунтовані виходячи з наступного. На підставі постанови Кабінету Міністрів України №926 від 03.11.2019 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України та скасування постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №746» було видано розпорядження голови Львівської ОДА від 21.12.2019 №1366/0/5-19 "Про внесення змін до розпорядження голови облдержадміністрації від 30.10.2019 №1214/0/5-19" та розпорядження голови Золочівської РДА від 16.12.2019 № 398 "Про внесення змін до розпорядження голови Золочівської районної державної адміністрації від 30 жовтня 2019 року № 338", яким було доведено остаточну чисельність працівників адміністрації, в тому числі і управління соціального захисту населення. Відповідно до вищезазначеного розпоряджнння голови Золочівської РДА було затверджено чисельність працівників управління в кількості 31 штатної одиниці та розроблено і затверджено штатний розпис на 2020 рік. Згідно із штатним розписом на 2020 рік, в управлінні соціального захисту населення Золочівської РДА було скорочено посаду провідного спеціаліста сектору прийняття заяв та документів управління соціального захисту населення, тому станом на час вивільнення позивача у зв`язку із скороченням не було рівнозначної вакантної посади. У зв`язку із цим начальник управління соціального захисту населення Золочівської РДА не мав можливості запропонувати ОСОБА_1 іншої вакантної рівнозначної посади. Щодо переважного залишення на роботі ОСОБА_1 , то відповідач зазначив, хоч вона і є працівником, яка пропрацювала 17 років в управлінні соціального захисту населення, проте є пенсіонеркою і її продуктивність праці у зв`язку переходом на електронну систему документообігу не можна вважати більшою ніж молодих працівників з меншим стажем роботи.

Крім цього відповідач зазначає, що процедура вивільнення позивача не порушувалася, оскільки 31.10.2019 року відбулася нарада в управлінні соціального захисту населення на якій усіх працівників було ознайомлено з розпорядженням голови РДА №398 від 30 жовтня 2019 року «Про впорядкування структури Золочівської районної державної адміністрації», яким доведено граничну чисельність працівників структурних підрозділів Золочівської районної державної адміністрації, в тому числі управління соціального захисту населення і повідомлено про можливе вивільнення з 1 січня 2020 року.

Ухвалою без виходу до нарадчої кімнати від 26.05.2020 суд перейшов до розгляду справи по суті.

В судову засіданні по розгляду справи позивач та її представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову в судовому засіданні заперечила, просила відмовити у його задоволенні.

Заслухавши доводи сторін, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та з`ясувавши всі обставини, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 була прийнята на посаду спеціаліста першої категорії Управління праці та соціального захисту населення Золочівської РДА Львівської області згідно штатного розпису з 16.04.2002 відповідно до наказу №27к «Про прийом н роботу» від 16.04.2002 .

Загальний безперервний стаж роботи позивача у штаті Управління соцзахисту Золочівської РДА складає 17 років 08 місяців.

31.10.2019 ОСОБА_1 було ознайомлено з повідомленням про вивільнення з посади провідного спеціаліста прийняття заяв та документів Управління соцзахисту Золочівської РДА у зв`язку зі скороченням чисельності та штату державних службовців з 31.12.2019.

Наказом начальника Управління соцзахисту Золочівської РДА від 24.12.2019 №186-К відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 746 «Про внесення змін у додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 №91», розпорядження голови ЛОДА від 30.10.2019 №1241/0/5-19 та розпорядження голови РДА від 16.12.2019 №398, ОСОБА_1 31.12.2019 звільнено з посади у зв`язку зі скороченням штату.

Не погоджуючись із вищевказаним наказом, вважаючи своє звільнення незаконним , ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом для відновлення порушеного права.

Вирішуючи спір суд керувався таким.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях регулює Закону України "Про державну службу" №889-VIII.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 3 КЗпП України, цим Кодексом регулюються трудові відносини всіх працівників, а ст. 4 Кодексу передбачено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Отже, до правовідносин, що виникли у цій справі, крім Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, підлягають застосуванню й положення КЗпП України.

Наведене узгоджується із правовими висновками сформульованими у постанові Великої палати ВС від 18.09.2018 у справі № 800/538/17.

Частина 3 статті 5 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII визначає, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII встановлено, що державна служба може бути припинена за ініціативою суб`єкта призначення.

Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (п.1 ч.1 ст. 87 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII).

Як встановлено судом, вищенаведені обставини, і стали підставою для винесення оскаржуваного наказу.

Частини 3 та 4 статті 87 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII визначають процедуру, якої слід дотримуватися суб`єкту владних повноважень під час звільнення державного службовця.

Так, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п.1. ч.1 ст.87 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Як вже зазначалося судом, на трудові відносини із державним службовцем поширюється законодавство про працю у частині відносин, не врегульованих Законом від 10 грудня 2015 року № 889-VIII.

Так однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18.

Більше цього, на працедавця покладається обов`язок щодо надання звільнюваному працівникові пропозицій про всі наявні вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06.05.2020 у справі № 487/2191/17.

З наведеного вбачається, що суду для прийняття законного та обґрунтованого рішення необхідно з`ясувати чи була підстава для припинення державної служби ОСОБА_1 та чи дотримана процедура звільнення.

Щодо підстав звільнення з державної служби суд зазначає таке.

Кабінет Міністрів України 19.06.2019 прийняв постанову № 746 «Про внесення змін у додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 №91», згідно із додатком до якої встановив граничну чисельність працівників місцевих державних адміністрацій (Львівська область - 798 працівників). При цьому, у примітці до даної постанови зазначено, що під час визначення граничної чисельності працівників місцевих адміністрацій чисельність працівників структурних підрозділів з питань соціального захисту населення не скорочувалася.

03.11.2019 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №926 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України та скасування постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №746» у додатку до якої визначено граничну чисельність працівників місцевих державних адміністрацій (Львівська область - 798 працівників). У примітці 2 до даної постанови зазначено, зокрема, що не скорочується чисельність працівників структурних підрозділів з питань соціального захисту населення місцевих держадміністрацій, крім районних держадміністрацій Вінницької (скорочення 59 одиниць), Дніпропетровської (скорочення 35 одиниць), Закарпатської (скорочення 88 одиниць), Запорізької (скорочення 207 одиниць), Київської (скорочення 55 одиниць), Кіровоградської (скорочення 97 одиниць), Миколаївської (скорочення 136 одиниць), Одеської (скорочення 32 одиниці), Сумської (скорочення 111 одиниць), Тернопільської (скорочення 51 одиниця), Харківської (скорочення 26 одиниць), Хмельницької (скорочення 147 одиниць) областей та вакантних посад.

Суд вважає за необхідно наголосити що ОСОБА_1 перебувала на посаді провідного спеціаліста сектору прийняття заяв та документів Управління соціального захисту населення Золочівської районної державної адміністрації Львівської області.

Отже її посада підпадала під перелік тих, які не підлягають скороченню у відповідності до вищенаведених норм.

З оскаржуваного наказу вбачається, що такий винесений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №746, що втратила чинність у зв`язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України №926.

При цьому Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації від 30.10.2019 № 1214/0/5-19 «Про затвердження граничної чисельності працівників апаратів районних державних адміністрацій та їх структурних підрозділів», у додатку встановлено граничну чисельність працівників апаратів районних державних адміністрацій та їх структурних підрозділів Золочівський район 79, а згідно внесених змін у вказане розпорядження 86 осіб.

Згідно розпорядження Золочівської районної державної адміністрації № 338 від 30.10.2019 «Про впорядкування структури Золочівської районної державної адміністрації» затверджено, зокрема у п.3 граничну чисельність працівників апарату, управлінь, відділів та інших структурних підрозділів Золочівської районної державної адміністрації згідно з додатком 3 (зокрема, управління соціального захисту населення 27 штатних одиниць).

Згідно розпорядження Золочівської районної державної адміністрації № 398 від 16.12.2019 «Про внесення змін до розпорядження голови Золочівської районної державної адміністрації від 30 жовтня 2019 № 338» додаток 3 розпорядження № 338 від 30.10.2019 викладено у новій редакції, зокрема передбачено, що гранична чисельність працівників управління соціального захисту населення Золочівської районної державної адміністрації становить - 31 штатну одиницю.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що Розпорядження Золочівської районної державної адміністрації № 338 від 30.10.2019 «Про впорядкування структури Золочівської районної державної адміністрації» та розпорядження Золочівської районної державної адміністрації № 398 від 16.12.2019 «Про внесення змін до розпорядження голови Золочівської районної державної адміністрації від 30 жовтня 2019 № 338», якими передбачено скорочення чисельності працівників управління соціального захисту населення Золочівської районної державної адміністрації (з 35 штатних одиниць до 27 та 31 відп.) не відповідають постанові Кабінету Міністрів України 19.06.2019 № 746 та постанові Кабінету Міністрів України від 03.11.2019 № 926, а отже є протиправними в частині затвердження граничної чисельності працівників апарату, управлінь, відділів та інших структурних підрозділів Золочівської районної державної адміністрації (додаток 3), чисельність працівників управління соціального захисту населення Золочівської районної державної адміністрації скорочена безпідставно.

Щодо процедури звільнення ОСОБА_1 . З матеріалів справи вбачається, що позивач була повідомлена про наступне вивільнення.

Також суд зазначає, що приписи п.1 ч. 1 статті 87 Закону від 10 грудня 2015 року № 889-VIII спростовують покликання позивача та ті обставини, що відповідачами не було отримано попередньої згоди первинної профспілкової організації, оскільки з аналізу вказаної норми можна зробити висновок, що такий обов`язок у даному випадку у відповідачів відсутній.

Проте, суд зазначає, що відповідно до протоколу засідання членів профспілки управління соціального захисту населення, відповідачем отримано згоду на звільнення позивача, що свідчить про те, що ним не заперечується обов`язок отримання такої згоди. Проте оскільки така була отримана вже після винесення оскаржуваного наказу, суд не може брати означені докази до уваги.

Однак, на підтвердження порушення процедури звільнення не надано доказів, що державний службовець ОСОБА_1 не могла бути переведеною та іншу посаду відповідно до її кваліфікації чи вона відмовилась від такої посади.

З аналізу матеріалів справи, суб`єктом владних повноважень не виконано належним чином обов`язок запропонувати працівникові, який підлягає звільненню іншу посаду в цьому органі.

При цьому суд приймає до уваги покликання позивача на її тривалий безперервний стаж роботи на державній службі. І на переконання суду, відповідач повинен був надати оцінку наявності у ОСОБА_1 переваг в залишенні на роботі.

Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню в контексті вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень їх посадових чи службових осіб, адміністративний суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З сукупного аналізу доказів та обставин справи є підстави для висновку про невідповідність оскаржуваного наказу вимогам ч.2 ст.2 КАС України

З огляду на допущені порушення при звільненні ОСОБА_1 , наказ начальника Управління соціального захисту населення Золочівської районної державної адміністрації Львівської області № 186-к від 24.12.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штату» слід скасувати.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Волков проти України» звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді, як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та має бути адекватним наявним обставинам і виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі в зв`язку із повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Щодо поновлення позивача на роботі та аргументу відповідача про неможливість цього, у зв`язку із відсутністю такої посади після скорочення штатної чисельності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вже було встановлено судом при звільненні позивача відповідачем було порушено встановлений законом порядок звільнення, а тому, керуючись положеннями ч.1 ст. 235 КЗпП України працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Слід також зазначити, що у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді, на зайняття якої він погоджується, або внести відповідні зміни до штатного розпису, ввівши скорочену посаду.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в абз. 3 п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992, у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч.2 ст. 235 КЗпП). Одночасно суд визначає працівника звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації.

Аналогічна норма міститься у ст. 240-1 КЗпП України у якій зазначено, що у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».

З аналізу наведених норм очевидним є висновок про те, що неможливість поновлення працівника на попередній посаді може бути пов`язано виключно з однією обставиною - повною ліквідацією підприємства, установи, організації.

У випадку ж скорочення штатної чисельності в державному органі можливість поновлення працівника на посаді продовжує існувати, і у такому випадку, як зазначалося вище, позивач має бути поновлена на рівнозначній посаді, на зайняття якої вона погоджується, або на скороченій посаді, яку слід ввести до штатного розпису на виконання судового рішення. При цьому, вчинення вказаних дій з метою створення умов для виконання рішення суду, є обов`язком відповідача, та є наслідком незаконного звільнення ОСОБА_1 .

Крім того, ч. 2 ст. 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Як ч. 1 ст. 94 КЗпП України, так і ч. 1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч. 1 ст. 94 Кодексу і ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Враховуючи наведене, вимога про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушено прогулу підлягає задоволенню.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Зібрані і досліджені матеріали цієї справи підтверджують та обґрунтовують позовні вимоги, з якими до суду звернулася позивач. У той же час, відповідачем не доведено правомірність своїх дій і рішення у відповідності до вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Основного Закону та ч. 2 ст. 2 КАС України, з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Підстав для розподілу судових витрат у відповідності до вимог ст. 139 КАС України у суду немає.

Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також їх письмові доводи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позов підлягає задоволенню.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання відповідно до статті 371 КАС України.

Керуючись ст. ст. 14, 72-77, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Скасувати наказ начальника Управління соціального захисту населення Золочівської районної державної адміністрації Львівської області №186-К від 24.12.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штату».

Поновити ОСОБА_1 на посаду рівнозначну посаді провідного спеціаліста сектору прийняття заяв та документів Управління соціального захисту населення Золочівської районної державної адміністрації Львівської області.

Стягнути з управління соціального захисту населення Золочівської районної державної адміністрації Львівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 13.08.2020.

Суддя В.М. Сакалош