Справа № 420/684/20
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2020-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/684/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С. розглянувши у письмовому провадженні в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Фонду державного майна України (вул.Ген.Алмазова,18/9, м.Київ, 01133) про визнання незаконним та скасування наказу Фонду державного майна України з кадрових питань (особового складу) від 11.09.2019 року №379-р "Про звільнення ОСОБА_1 ", поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, зобов`язання Фонд державного майна України забезпечити донарахування на користь ОСОБА_1 частини заробітної плати (стимулюючих виплат) за період з березня 2018 року по липень 2019 року в сумі 22785,78 грн., стягнення з Фонду державного майна України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.09.2019 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 71693,76 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Фонду державного майна України за результатом якого позивач просить суд: визнати незаконним та скасувати наказ Фонду державного майна України з кадрових питань (особового складу) від 11.09.2019 р. №379-р «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити на роботі на посаді першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях; допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях; зобов`язати Фонд державного майна України забезпечити донарахуванняна користь позивача частини заробітної плати (стимулюючих виплат) за період з березня 2018 року по липень 2019 року в сумі 22 785,78 гривень (двадцять дві тисячі сімсот вісімдесят п`ять гривень 78 копійок); стягнути з Фонду державного майна України на користь ОСОБА_1 (картковий рахунок № НОМЕР_1 в АТ «ПУМБ», код одержувача НОМЕР_2 ) донараховану частину заробітної плати (стимулюючих виплат) за період з березня 2018 року-по липень 2019 року в сумі 22 785,78 гривень (двадцять дві тисячі сімсот вісімдесят п`ять гривень 78 копійок); стягнути з Фонду державного майна України на користь ОСОБА_1 (картковий «рахунок № НОМЕР_1 в АТ «ПУМБ», код одержувача НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 вересня 2019 р. до-дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 71 693,76 гривень (сімдесят одна тисяча шістсот дев`яносто три гривні 76 копійок).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 , працював у Регіональному відділенні Фонду державного майна України (далі - РВ ФДМУ) по Одеській області на посаді першого заступника начальника РВ ФДМУ по Одеській області з «01» грудня 2005 року, згідно наказу Фонду державного майна України від 30.11.2005 р. № 262-р. 12 вересня 2019 року наказом з кадрових питань (особового складу) №379-р від 11.09.2019 р. «Про звільнення ОСОБА_1 », за підписом в.о. Голови ФДМУ В.Трубарова (далі -- наказ № 379-р), позивача було звільнено з посади першого заступника начальника РВ ФДМУ по Одеській області у відповідності до пункту першого частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Позивач звільнення вважає незаконним і необґрунтованимз огляду на наявність наступних фактичних обставин, які свідчать про порушення норм чинного законодавства України з питань державної служби та норм законодавства про працю, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву за вх. №12024/20 від 16.03.2020 за результатом якого заперечує проти вказаних вимог, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з того, що Фонд вжив всіх заходів стосовно переведення ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням його посади, а саме:

попередив ОСОБА_1 у визначений законодавством строк про наступне вивільнення (за два місяці);

запропонував йому посаду відповідно до його кваліфікації, категорії («Б»), з урахуванням висновків Комісії;

ознайомив з переліком вакантних посад, незапропонованих іншим працівникам, наявними у Регіональному відділенні Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській.

Відмова ОСОБА_1 від всіх запропонованих Фондом посад фактично є доказом необґрунтованості та безпідставності позовних вимог та є підставою для відмови в задоволенні позовної заяви.

Від позивача було надано відповідь на відзив за вх.№12298/20 від 17.03.2020 року.

Ухвалою суду 04.02.2020 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 28.02.2019 року.

Ухвалою від 27.03.2020 року зупинено провадження по адміністративній справі.

Ухвалою від 27.05.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду на 20.07.2019 року.

Протокольною Ухвалою від 20.07.2020 року судом поновлено провадження у справі.

На підставі положень ч.9 ст.205 КАС України, суд ухвалив рішення розглянути цю справу в порядку письмового провадження за наявними у справі письмовими доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як встановлено судом, Наказом Фонду від 11.05.2019 № 445 «Про реорганізацію регіональних відділень Фонду державного майна України» утворено Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях шляхом злиття окремих Регіональних відділень у Одеській і Миколаївській областях.

24.06.2019 року позивачу було вручено під розпис Попередження про наступне вивільнення, зв`язку з реорганізацією РВ ФДМУ по Одеській області на підставі наказу ФДМУ від 11.05.2019 р. № 445 «Про реорганізацію регіональних в відділень ФДМУ та наступним скороченням посади першого заступниканачальника Регіонального-відділення ФДМУ по Одеській області.

Оскільки, посада першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області відповідно до наказу Фонду від 11.05.2019 № 445 підлягає скороченню, то рівноцінна посада для ОСОБА_1 в даному регіональному відділені відсутня.

ОСОБА_1 вручено попередження про наступне вивільнення 24.06.2019 року та запропоновано посаду наявну в новоствореному регіональномувідділенні, з урахуванням його кваліфікації та продуктивності праці заступника начальника відділу фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, однак ОСОБА_1 не погодився переводитись на вказану посаду, про що вказав в попередженні.

Таким чином, ОСОБА_1 не погодився переводитись на вказану в попередженні посаду та не погодився на інші запропоновані листом Фонду від 21.08.2019 №10-19-15311 вакантні посади.

У відповідності до наказу Фонду з кадрових питань від 11.09.2019 № 379-р ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області 12.09.2019 року.

Регіональним відділенням було видано наказ з кадрових питань від 12.09.2019 № 01-105к «Про оголошення наказу Фонду від 11.09.2019 № 379-р».

З наказом Фонду від 11.09.2019 № 379-р та наказом Регіонального відділення від 12.09.2019 № 01-105к, ОСОБА_1 ознайомився 13.09.2019 та 16.09.2019 відповідно.

Вважаючи наказ Фонду державного майна України з кадрових питань (особового складу) від 11.09.2019 р. №379-р «Про звільнення ОСОБА_1 » незаконним та таким що підлягає скасуванню позивач звернувся з даним адміністративним позовом.

Проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та встановлені судом факти та обставини, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про Фонд державного майна України" Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Частиною першою статті 6 вказаного Закону визначено, що Фонд державного майна України здійснює свої повноваження безпосередньо і через регіональні відділення в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі та представництва у районах та містах, створених Фондом державного майна України, у разі необхідності.

Відповідно до пункту 1 Положення про представництво Фонду державного майна України у районі, місті, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 15.05.2012 №678, представництво Фонду державного майна України у районі, місті (далі - представництво) є територіальним органом Фонду державного майна України (далі - Фонд), який утворюється у разі необхідності Фондом і підпорядковується йому та відповідному регіональному відділенню Фонду (далі - регіональне відділення).

Наказом Фонду від 11.05.2019 № 445 «Про реорганізацію регіональних відділень Фонду державного майна України» утворено Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях шляхом злиття окремих Регіональних відділень у Одеській і Миколаївській областях.

З матеріалів справи встановлено, що згідно штатного розпису на2019рік РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях затверджений 11 червня2019року в.о.керівника апарату« ФДМУ І.Демашкань. Чисельність працівниківзгідно штатногорозпису визначена у кількості 96 штатних посад.Згідно штатних розписів регіональних відділень, які діяли доїх реорганізації, чисельність працівників РВ ФДМУ по Одеській області становила 60 штатних посад, РВ ФДМУ по Миколаївській області - 36 штатних посад. Таким чином, внаслідок реорганізації шляхом злиття регіональних відділень, скорочення чисельності працівників не було.

У штатному розписі новоствореного РВФДМУ по Одеській та Миколаївській областях, затвердженому 11.06.2019 р., у розділі «Керівництво» передбачена одна штатна посада «Перший заступник начальника регіонального відділення - начальник Управління забезпечення реалізації повноважень у Миколаївській області

Судом встановлено, що 24.06.2019 року позивачу було вручено під розпис Попередження про наступне вивільнення, зв`язку з реорганізацією РВ ФДМУ по Одеській області иа підставі наказу ФДМУ від 11.05.2019 р. № 445 «Про реорганізацію регіональних в відділень ФДМУ та наступним скороченням посади першого заступника начальника Регіонального-відділення ФДМУ по Одеській області та запропоновано посаду наявну в новоствореному регіональному відділенні, з урахуванням його кваліфікації та продуктивності праці заступника начальника відділу фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, однак ОСОБА_1 не погодився переводитись на вказану посаду, про що вказав в попередженні.

Відповідно до ч.1 п. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Суд встановив, що станом на 24.06.2019 року була вакантна (крім інших) посада, яка б за своїм фаховим рівнем міг займати позивач: Перший заступник начальника Регіонального відділення ФДМУ по Одеській та Миколаївській області.

Відтак, в порушення вимог ст.87 Закону України "Про державну службу", регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях не запропоновано ОСОБА_1 всі наявні у них станом на 24.06.2019 року вакантні посади.

Суд зауважує, що незважаючи на те, що у штатному розписі новоутвореного РВФДМУ по Одеській та Миколаївській областях станом на день звільнення позивача, тобто на 24.06.2019, були наявні вакантні посади як рівнозначні так і інші посади державної служби, про що свідчать наявний у справі штатний розпис, проте позивачу не було запропоновано переведення на жодну із рівнозначних вакантних посад.

Також, судом встановлено, що рівнозначну вакантну посаду, а саме Перший заступник начальника Регіонального відділення ФДМУ по Одеській та Миколаївській області, було запропоновано для переведення начальнику Регіонального відділення ФДМУ по Миколаївській області ОСОБА_2 , яким було надано згоду на переведення 02.07.2020 року.

Проте, суд зазначає, що жодним діючим законодавчим актом не встановлено часового проміжку для прийняття попередженою про вивільнення особою рішення про погодження чи непогодження з запропонованими посадами, а також заборони пропонування попередженій про вивільнення особі кількох одночасно або у різний час додаткових пропозицій з наявних вакантних посад до моменту отримання від такої особи відповідної відмови від запропонованої чи запропонованих їй раніше посад.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю (частина 3 статті 87 Закону України "Про державну службу").

Згідно з частинами першою та другою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Тобто, працевлаштування попередженого про звільнення у зв`язку зі скороченням штату працівника є обов`язком роботодавця і такий обов`язок роботодавцем повинен виконуватися добросовісно без застосування надмірного формалізму, оскільки працівник є більш вразливою стороною трудових правовідносин.

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Отже, з наведеного слідує, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишення на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці.

І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

За правовою позицією Верховного Суду України (постанова від 07.11.2011 справа №6-45цс11) поняття кваліфікації включає не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а і здатність виконувати особливі доручення.

Таким чином, суд зазначає, що при визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо, які за висновками Верховного Суду України, також є складовими кваліфікації.

Відповідно до абзацу другого розділу третього Тимчасових методичних рекомендацій розрахунку продуктивності праці в цілому в економіці та за видами економічної діяльності, затверджених наказом Міністерства економіки України від 26.12.2008 №916 "Про затвердження Тимчасових методичних рекомендацій розрахунку продуктивності праці в цілому в економіці та за видами економічної діяльності", продуктивність праці (однофакторна продуктивність) - це узагальнюючий показник результативності праці, що характеризує ефективність її витрат у виробництві та сфері послуг.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Отже, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі.

Виходячи з викладеного, порівняння продуктивності праці з кваліфікацією працівників має проводитися роботодавцем на початку процедури скорочення, а саме, перед попередженням конкретного працівника про наступне вивільнення.

Суд зазначає, що відповідачами у справі не було надано до суду документальних доказів на підтвердження того, що ними вживалися дії по з`ясуванню наявності чи відсутності у ОСОБА_2 чи у ОСОБА_1 переважного права на зайняття посади Першого заступника начальника Регіонального відділення ФДМУ по Одеській та Миколаївській області, а також проводилися порівняння продуктивності праці і кваліфікації останнього з іншими працівниками, яким пропонувалося зайняти посаду заступника начальника відділу орендних відносин, при якому враховувалися б освіта, відсутність у них дисциплінарних стягнень, наявність заохочень та успіхів у роботі, а також відсутність будь яких зауважень зі сторони керівництва за період її роботи на вказаній посаді до проведення реорганізації відділення.

Суд приходить до висновку, що в результаті звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника РВ ФДМУ по Одеській області, допущено порушення прав та законних інтересів останнього по переважному праву на залишенні на роботі, невірно застосовані норми чинного трудового законодавства та не виконано обов`язку по працевлаштуванню особи, яка підлягає звільненню.

Таким чином, суд дійшов висновку, що наказ Фонду державного майна України з кадрових питань (особового складу) від 11.09.2019 р. №379-р «Про звільнення ОСОБА_1 » підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Згідно із частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було звільнено.

З урахуванням викладеного, у зв`язку із незаконним звільненням позивача, останній підлягає поновленню саме на тій посаді, з якої її звільнено, а саме: на посаді першого заступника начальника РВ ФДМУ по Одеській області.

У пункті 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Отже, день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах із роботодавцем.

Таким чином, оскільки згідно наказу від 11.09.2019 №379-р позивача звільнено з посади з 12.09.2019, останню слід поновити на посаді з наступного дня за днем звільнення, тобто з 13.09.2019.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не може бути рішенням суду призначений на будь-яку посаду у новостворений орган, так як суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції органу державної влади.

За такого правового врегулювання, адміністративний суд позбавлений можливості зобов`язати орган державної влади призначити позивача на роботу, оскільки такому призначенню на державну службу передує встановлена процедура проведення конкурсу та перевірки, що проводиться компетентними органами, а тому дана вимога позивачане підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з Фонду державного майна України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 вересня 2019 р., суд зазначає наступне.

Так, відповідно до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судоми законодавства про оплату праці" справляння і сплата податку з доходів громадян є обов`язком роботодавця та працівника.

Судом встановлено незаконність спірного наказу про звільнення позивача, отже, право позивача порушено з 13.09.2019. Таким чином, період вимушеного прогулу позивача обраховується з 13.09.2019 (дня поновлення на посаді) по 17.08.2020 (дата прийняття судом рішення про поновлення позивача на посаді).

Згідно з ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Закон України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

Відповідно до ч.1 ст.27 зазначеного Закону порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Пунктом 2 Порядку № 100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п.5 вказаного Порядку).

Згідно п.8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках,передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Суд зазначає, що період вимушеного прогулу позивача складає 339 днів, що обраховується починаючи з дня звільнення до прийняття судом рішення про поновлення позивача на посаді.

Зі змісту довідки про доходи №18-09-00776 від 20.09.2019, встановлено, що середньоденний розмір грошового утримання позивача за останні два повних місяці роботи перед звільненням складає 538,73грн ((16657,75+16204,79)/61=538,73).

Таким чином, за весь час вимушеного прогулу на користь позивача підлягає стягненню з відповідача грошове забезпечення в розмірі 182 629, 53 грн. середнього заробітку (339*538,73=182629,53).

Щодо позовних вимог про зобов`язання забезпечити донарахування та стягнення на користь позивача частини заробітної плати (стимулюючих виплат) за період з березня 2018 року по липень 2019 року в сумі 22 785,78 гривень (двадцять дві тисячі сімсот вісімдесят п`ять гривень 78 копійок) суд зазначає наступне.

Механізм застосування стимулюючих виплат державним службовцям з метою посилення мотивації працівників державних органів до високопрофесійної, результативної та високоякісної роботи визначає Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року № 15 (далі - Положення № 15 у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 2 Положення № 15 передбачено, що керівники державної служби в державному органі мають право встановлювати державним службовцям у межах економії фонду оплати праці додаткові стимулюючі виплати.

Згідно з пунктом 3 Положення № 15 до додаткових стимулюючих виплат державним службовцям належать надбавки: 1) за інтенсивність праці; 2) за виконання особливо важливої роботи.

Надбавка за інтенсивність праці та надбавка за виконання особливо важливої роботи (далі - надбавки) встановлюються державним службовцям у відсотках до посадового окладу. Надбавки встановлюються згідно з наказом (розпорядженням) керівника державної служби в державному органі (пункт 4 Положення № 15).

Відповідно до пункту 5 Положення № 15 надбавка за інтенсивність праці встановлюється державним службовцям з урахуванням таких критеріїв: 1) якість і складність підготовлених документів; 2) терміновість виконання завдань, опрацювання та підготовки документів; 3) ініціативність у роботі.

У разі несвоєчасного виконання завдань, погіршення якості роботи надбавки скасовуються або їх розмір зменшується (пункт 9 Положення № 15).

З огляду на положення зазначених норм права, суд дійшов висновку про те, що по-перше, надбавка за інтенсивність праці за своїм змістом є засобом заохочення працівника та не є обов`язковим платежем, хоча і входить у структуру заробітної плати. По-друге, надбавка як і премія виплачується в залежності від особистого внеску службовця в загальний результат роботи державного органу, а встановлення її розміру є виключною компетенцією відповідних органів.

Таким чином суд вважає, що преміювання це стимулююча, а не обов`язкова виплата та є виключним правом, а не обов`язком роботодавця її сплачувати. З огляду на наведене, суд відмовляє у задоволенні цієї вимоги.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем в порушення частини другої статті 77 КАС України не доведено, а позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спростовано правомірність дій відповідача, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду про присудження виплати заробітної плати у межах стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягає негайному виконанню.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати незаконним та скасувати наказ Фонду державного майна України з кадрових питань (особового складу) від 11.09.2019 р. №379-р «Про звільнення ОСОБА_1 »

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області.

4. Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області.

5. Стягнути з Фонду державного майна України на користь ОСОБА_1 (картковий «рахунок № НОМЕР_1 в АТ «ПУМБ», код одержувача НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.09.2019 року до дня поновлення ухвалення судом рішення 17.08.2020 року у розмірі 182629,53 грн.

5. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць у розмірі - 16431,26 грн. звернути до негайного виконання.

6.В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С.Єфіменко

.