Справа № 1.380.2019.003908
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2020-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.003908 пров. № А/857/2811/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Ільчишин Н.В.,

Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

представника позивача Бідули Г.Д.,

представника відповідача Гринихи Х.А.,

третьої особи ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року (прийняте у м. Львові суддею Гавдиком З.В.; складене у повному обсязі 27 січня 2020 року) в адміністративній справі № 1.380.2019.003908 за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_1 , про визнання рішення частково протиправним та нечинним і зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, у якому просила визнати протиправним та нечинним п. 4.8 Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А.Міцкевича, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 03 грудня 2018 року № 1278 Про затвердження Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А.Міцкевича, в частині видачі перепустки на право в`їзду транспортних засобів категорії В у пішохідну зону на один автомобіль для одного житлового приміщення (квартири, житлового будинку).

Також просила стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що є співвласником квартири АДРЕСА_1 ; співвласниками цієї квартири є також її родичі, які постійно проживають у цій квартирі та зареєстровані за вказаною адресою. У власності мешканців квартири за вказаною адресою перебувають два транспортних засоби, один з яких - ОСОБА_2 , а інший - батька позивача.

Відповідно до ухвали Львівської міської ради від 27.06.1996 № 390 Про створення пішохідної зони в центральній частині міста, пішохідною зоною центральної частини м. Львова визначено площу Ринок, яка з 1996 року входить до пішохідної зони центральної частини м. Львова та на проїзд транспортних засобів у ній встановлено обмеження, визначені Правилами дорожнього руху.

Налалі Львівською міською радою та її виконавчим органом приймалось ряд нормативно-правових актів, якими встановлено порядок в`їзду транспортних засобів різних видів у вказану пішохідну зону. Проте, до виникнення спірних правовідносин для мешканців, які проживають та зареєстровані на території пішохідної зони центральної частини м. Львова, а також власників житлових приміщень, які знаходяться на території пішохідної зони, не було жодних обмежень щодо кількості в`їзду належних їм транспортних засобів на територію пішохідної зони, що відповідало Правилами дорожнього руху.

Для реалізації права на в`їзд транспортних засобів, мешканці, які проживають та зареєстровані на території пішохідної зони центральної частини м. Львова, а також власників житлових приміщень з 2011 року мали отримати перепустку відповідного зразка. Позивачу, як мешканцю центральної частини м. Львова та власнику житла у пішохідній зоні, на належний на праві власності легковий автомобіль було видано перепустку із визначенням зони паркування та строком дії з 01.08.2018 до 01.08.2019. Батьку позивача на належний йому на праві власності легковий автомобіль, також було видано перепустку із визначенням зони паркування та строком дії з 01.08.2018 до 01.08.2019.

У зв`язку з закінченням 01.08.2019 терміну дії виданої позивачу перепустки на в`їзд у центральну пішохідну зону м. Львова, ОСОБА_2 звернулась до ЛКП Ратуша-Сервіс за отриманням перепустки на наступний термін. За результатом звернення позивачу видано перепустку на легковий автомобіль PEUGEOT строком дії з 10.07.2019 до 10.07.2021. Разом з тим, батьку позивача ОСОБА_3 за його зверненням про видачу перепустки на новий термін від 06.07.2019 відмовлено у видачі перепустки з тих підстав, що відповідно до п. 4.8 Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 1287 від 03.12.2018 (далі також Положення № 1287), перепустка на право в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону м. Львова видається тільки на один автомобіль для одного житлового приміщення.

З урахуванням морально-етичних положень та сімейних взаємовідносин між позивачем і батьком, для усунення обмежень у користування транспортним засобом ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_2 змушена була відмовитись від виданої їй перепустки на належний їй на праві власності автомобіль на користь свого батька, про що подала 18.07.2019 відповідну заяву до ЛКП Ратуша-Сервіс.

Позивач вважає протиправним та незаконним пункт 4.8 Положення № 1287, яким врегульовано порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова в частині обмеження кількості видачі перепусток на право в`їзду транспортних засобів категорії В у пішохідну зону, та встановлено право отримання перепустки лише на один автомобіль для одного житлового приміщення (квартири, житлового будинку).

Вказаний пункт Положення № 1287, на думку позивача, порушує її право власності та інших власників транспортних засобів, які проживають у центральній частині м. Львова, яка є пішохідною зоною, в частині обмеження користування належними їм транспортними засобами, в тому числі для доїзду до належних їм об`єктів нерухомого майна, використання для власних потреб тощо, паркування на спеціально облаштованих стоянках у пішохідній зоні.

У справу вступила третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_1 , який надав пояснення, що співпадають з доводами та вимогами позивача.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржила ОСОБА_2 , яка вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції за невідповідності висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи, з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування завдання адміністративного судочинства та дотримання принципу верховенства права, без мотивації висновків суду та без надання оцінки жодним аргументам позивача та третьої особи, що в сукупності свідчить про те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, не відповідає вимогам статті 242 КАС України та міжнародного законодавства. Тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує загалом тими ж обставинами, що й доводи позовної заяви. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог, чим не усунуто порушення прав позивача, а навпаки визнано законним протиправний та нечинний нормативно-правовий акт органу місцевого самоврядування в оскаржуваній частині. Ухвалене судом оскаржуване рішення не містить жодної мотивованої аргументації, в тому числі і оцінки аргументів позивача та третьої особи чи заперечень відповідача. Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не встановив жодної норми, на підставі якої відповідач, як суб`єкт владних повноважень мав підстави та право обмежити право власності як позивача, так і третьої особи, шляхом прийняття рішення в оскаржуваній частині.

Відповідач подав суду заперечення на апеляційну скаргу, яке колегія суддів розцінює як відзив, у якому зазначено про непогодження з апеляційною скаргою, вважаючи оскаржене рішення суду першої інстанції таким, що у повному обсязі відповідає чинному законодавству, прийняте з дотриманням та у повній відповідності нормам матеріального і процесуального права. Вказує, що затверджуючи оскаржуваний пункт Порядку в`їзду транспортних засобів у пішохідну частину м. Львова рішенням № 1287 від 03.12.2018, виконавчий комітет Львівської міської ради діяв в межах повноважень та відповідно до компетенції, визначеної нормами законодавства України та актами Львівської міської ради. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник апелянта підтримала вимоги апеляційної скарги з аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити. Представник відповідача, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Третя особа ОСОБА_1 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Крім позивача, співвласниками вказаної квартири є її батьки - батько ОСОБА_4 та мати - ОСОБА_5 . Позивач та інші співвласники квартири зареєстровані за вказаною адресою.

У власності позивача перебуває легковий автомобіль PEUGEOT, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Також на праві власності батькові позивача ОСОБА_4 належить легковий автомобіль GEELY, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Відповідно до ухвали Львівської міської ради від 27.06.1996 № 390 Про створення пішохідної зони в центральній частині міста, пішохідною зоною центральної частини міста Львова визначено ту центральну частину, яка обмежена просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл, А. Міцкевича.

Таким чином, площа Ринок з 1996 року входить до пішохідної зони центральної частини м. Львова та на проїзд транспортних засобів у ній встановлено обмеження, визначені Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (далі також ПДР).

Надалі Львівською міською радою та її виконавчим органом приймалось ряд нормативно-правових актів, якими встановлено порядок в`їзду транспортних засобів різних видів у вказану пішохідну зону.

Зокрема, відповідно до пункту 11 Положення про порядок регламентованого в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А. Міцкевича, затвердженого рішенням Львівської міської ради 05.12.2014 року № 929, встановлено право в`їзду без права стоянки та паркування автотранспорту (крім спеціально відведених для цього місць, вказаних у додатку 1) на територію пішохідної зони, яке надається мешканцям, які проживають та зареєстровані на території пішохідної зони, а також власникам житлових приміщень, які знаходяться на території пішохідної зони, їх подружжю, що мають власний автомобіль або управляють транспортним засобом на підставі генерального доручення, при наявності технічного паспорта на автомобіль та посвідчення водія. […] Вказані у цьому пункті транспортні засоби відносяться до категорії В.

Позивачу, як мешканцю центральної частини міста Львова та власнику житла у пішохідній зоні, на належний на праві власності легковий автомобіль PEUGEOT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , віднесений до категорії В, було видано перепустку № 171 із визначенням зони паркування № 3, строком дії з 01.08.2018 до 01.08.2019. Батьку позивача ОСОБА_3 , який разом з позивачем є співвласником житла у пішохідній зоні та проживає з позивачем в одній квартирі, на належний йому на праві власності легковий автомобіль GEELY, реєстраційний номер НОМЕР_2 , віднесений до категорії В, було видано перепустку № 200 із визначенням зони паркування № 3, строком дії з 01.08.2018 до 01.08.2019 (т.1 а.с. 27, 30).

У зв`язку із закінченням 01.08.2019 терміну дії виданої позивачу перепустки № 171 на в`їзд у центральну пішохідну зону м. Львова, ОСОБА_2 звернулась до ЛКП Ратуша-Сервіс за отриманням перепустки на наступний термін. За результатом звернення позивачу видано перепустку № НОМЕР_3 на автомобіль легковий PEUGEOT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , строком дії з 10.07.2019 до 10.07.2021 (т. 1 а.с. 32).

Разом з тим, батьку позивача ОСОБА_4 за його зверненням від 06.07.2019 до виконавчого органу Львівської міської ради (ЦНАП № В-З-С-309) про видачу перепустки на новий термін листом ЛКП «Ратуша-сервіс» Департаменту адміністративних послуг Львівської міської ради від 09.07.2019 за № 432 відмовлено з тих підстав, що за вказаною у зверненні адресою вже видано перепустку на автомобіль PEUGEOT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з покликанням на пункт 4.8 Положення № 1287 (т. 1 а.с. 31).

Рішення Львівської міської ради 05.12.2014 № 929 з наступними змінами рішенням Львівської міської ради від 03.12.2018 № 1287 скасоване та затверджено Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А. Міцкевича

Пунктом 4.8 Положення № 1287 встановлено, що перепустка на право в`їзду транспортних засобів категорії В у пішохідну зону чинна два календарних роки та видається на один автомобіль для одного житлового приміщення (квартири, житлового будинку).

Для отримання перепустки на право в`їзду у пішохідну зону власники і користувачі транспортних засобів категорії В повинні надати у Львівське комунальне підприємство Ратуша-сервіс через ЦНАП визначений цим Положенням ряд документів.

З урахуванням морально-етичних положень та сімейних взаємовідносин між позивачем і батьком, для усунення обмежень у користування транспортним засобом ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_2 відмовилась від виданої їй перепустки на належний їй на праві власності автомобіль на користь свого батька, про що подала 18.07.2019 відповідну заяву до ЛКП Ратуша-Сервіс, зареєстровану за вх. №3-С-82267-1102105 (т. 1 а.с. 33).

10 серпня 2019 року ОСОБА_2 повторно звернулася до ЛКП Ратуша-Сервіс із заявою про видачу перепустки для в`їзду на територію пішохідної зони центральної частини м. Львова, яка зареєстрована за вх.№ В-3-С-552 (т. 1 а.с. 77).

ОСОБА_2 за її зверненням від 10.08.2019 до ЛКП Ратуша-Сервіс (ЦНАП № №В-3-С-552) про видачу перепустки на новий термін листом ЛКП «Ратуша-сервіс» Департаменту адміністративних послуг ЛМР від 12.08.2019 за № 522 відмовлено з тих підстав, що за вказаною у зверненні адресою вже видано перепустку на автомобіль GEELY, реєстраційний номер НОМЕР_2 , дійсний до 01.09.2021, покликаючись на п. 4.8 Положення № 1287 (т. 1 а.с. 78).

Позивач, вважаючи, що п. 4.8 Положення № 1287 порушує право її власності та інших власників транспортних засобів, які проживають у центральній частині міста Львова, яка є пішохідною зоною, в частині обмеження права користування належними їм транспортними засобами, в тому числі для доїзду до належних їм об`єктів нерухомого майна, використання для власних потреб тощо, паркування на спеціально облаштованих стоянках у пішохідній зоні, та принципу верховенства права в Україні, звернувся із вказаним позовом до суду про його протиправним та нечинним.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції навів ряд положень, якими встановлено право органу місцевого самоврядування приймати рішення, які входять в їхню компетенцію та є обов`язковими до виконання, водночас відхилив аргументи, наведені позивачем та третьою особою на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору в частині визнання протиправним та нечинним оскаржуваного пункту Положення № 1287 з тих підстав, що вказаним пунктом не порушено право власності позивача і третьої особи щодо їх автомобілів. Визнав такі доводи абстрактними, які не містять жодного обґрунтування негативного впливу спірним рішенням на їх конкретні, реальні, індивідуально виражені права, свободи чи інтереси щодо володіння, користування та розпорядження їх власністю (автомобілями). Суд дійшов висновку, що безпосередньо ні позивач, ні третя особа не зазнали жодного втручання в їхні права власності на автомобілі внаслідок прийняття спірного п. 4.8 Положення № 1287, оскільки воно не спричинило суттєвого негативного впливу і позивач та третя особа не зазнали жодної реальної шкоди, відсутність порушення по суті прав, свобод чи інтересів позивача та третьої особи є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності такого рішення.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає висновки суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог помилковими, виходячи з таких підстав.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)).

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що оскаржуваним пунктом Положення № 1287 порушується право власності позивача.

Згідно зі статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі статтею 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. […] Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. […] Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Аналогічні положення щодо права власності закріплено у Цивільному кодексі України (далі - ЦК України).

Зокрема за змістом статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частинами першою та другою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини третьої статті 325 ЦК України склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими.

Таким чином, будь-яка фізична особа має право набути у власність у встановленому законом порядку майно і користуватися ним на власний розсуд з врахуванням обмежень, встановлених законом.

Колегія суддів вважає, що обмежуючи право користування окремим громадянам, які проживають (зареєстровані) у пішохідній зоні міста Львова, транспортним засобом категорії «В», яке належним їм на праві власності, складає суть втручання у право власності.

Згідно зі статтею 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. […] Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради. Питання організації управління районами в містах належить до компетенції міських рад. […].

Діяльність органів місцевого самоврядування врегульована Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР, який відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Частиною третьою статті 24 цього Закону встановлено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

А відповідно до пункту 56-1 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються серед інших питання щодо затвердження вимог до облаштування майданчиків для паркування транспортних засобів з урахуванням норм, нормативів, стандартів у сфері благоустрою населених пунктів, державних будівельних норм, технічних умов, Правил дорожнього руху та інших нормативних документів.

Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи (ч. 1 ст.11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, зокрема, належать організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Законом України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Отже, до компетенції органу місцевого самоврядування відноситься вирішення питання щодо затвердження вимог до облаштування майданчиків для паркування транспортних засобів з урахуванням норм, нормативів, стандартів у сфері благоустрою населених пунктів, державних будівельних норм, технічних умов, Правил дорожнього руху та інших нормативних документів. У свою чергу, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать організація благоустрою населених пунктів.

Ухвалою Львівської міської ради про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради від 14.07.2016 № 777 затверджено додаток «Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради» пунктом 25 Розділу IІ «Повноваження виконавчого комітету» якого визначено, що повноваження виконавчого комітету щодо затвердження положення про порядок регламентованого в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова.

Як встановлено судом, рішенням Львівської міської ради від 03.12.2018 № 1287 затверджено Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А. Міцкевича, пунктом 4.8 якого визначено, шо перепустка на право в`їзду транспортних засобів категорії В у пішохідну зону чинна два календарних роки та видається на один автомобіль для одного житлового приміщення (квартири, житлового будинку).

Таким чином, вказаним пунктом Положення № 1287 встановлено право в`їзду транспортних засобів категорії В у пішохідну зону міста Львова на один автомобіль для одного житлового приміщення (квартири, житлового будинку). Однак, якщо в одному житловому приміщенні (квартирі, житловому будинку) на вказаній території міста зареєстровано чи проживає більше, а ніж одна особа, кожна з яких може мати на праві власності транспортний засіб категорії В, то таке право обмежується лише одним транспортним засобом.

Разом з тим, судом встановлено, що до затвердження рішенням Львівської міської ради № 1287 від 03.12.2018 Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова такі обмеження не існували.

Згідно пункту 26.1 Правил дорожнього руху пішоходам дозволяється рухатися у житловій та пішохідній зоні як по тротуарах, так і по проїзній частині. Пішоходи мають перевагу перед транспортними засобами, але не повинні створювати безпідставних перешкод для їхнього руху.

Пункт 26.3 ПДР визначає, що у пішохідну зону в`їзд дозволяється лише транспортним засобам, що обслуговують громадян і підприємства, які розташовані у зазначеній зоні, а також транспортним засобам, що належать громадянам, які проживають або працюють у цій зоні, чи автомобілям (мотоколяскам), позначеним розпізнавальним знаком «Водій з інвалідністю» якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять пасажирів з інвалідністю. Якщо до об`єктів, розташованих на цій території, є інші під`їзди, водії повинні користуватися лише ними.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Основними доводами відповідача в обґрунтування прийняття спірного пункту Положення № 1287 є те, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Затверджуючи порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну частину м.Львова (приймаючи рішення від 03.12.2018 № 1287), виконавчий комітет Львівської міської ради стверджує, що діяв в межах повноважень та відповідно до компетенції, визначеної нормами законодавства України та актами Львівської міської ради.

У відповідності до частини другої 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Восьмий апеляційний адміністративний суд на виконання вимог п. 4 частини третьої статті 2 КАС України щодо офіційного з`ясування всіх обставин у справі Виконавчому комітету Львівської міської ради надсилався запит № 1.380.2019.003908/01-17/28576/20 від 08.07.2020 про надання суду усіх документів, матеріалів та розрахунків, на підставі яких прийнято рішення в частині видачі перепустки на право в`їзду транспортних засобів категорії «В» у пішохідну зону на один автомобіль для одного житлового приміщення (квартири, житлового будинку).

На виконання цього запиту Виконавчий комітет Львівської міської ради надав відповідь, яка зареєстрована судом 03.08.2020 за вх. № К-18006/20, за змістом якої продубльовано доводи відповідача щодо правомірності прийнятого оскаржуваного пункту рішення та додано документи щодо схеми організації руху транспорту і пішоходів в центральній частині м. Львова.

Проте, відповідач не зазначив, на підставі яких саме норм права, а також обґрунтувань, які визначають критерії обмеження можливого в`їзду у пішохідну зону більше як одного транспортного засобу, що є у власності мешканця/мешканців одного житлового приміщення (як от технологічних, містобудівних, щодо охорони культурної спадщини чи будь-які інші розрахунки), обмежуючи тим самим право громадян, які проживають у пішохідній зоні, на в`їзд у цю зону, яке закріплене у пункті 26.3 ПДР.

Підсумовуючи встановлені обставини справи, а також аналізуючи нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами відповідача, що до його компетенції належить питання щодо затвердження вимог до облаштування майданчиків для паркування транспортних засобів з урахуванням норм, нормативів, стандартів у сфері благоустрою населених пунктів, державних будівельних норм, технічних умов, Правил дорожнього руху та інших нормативних документів, а також організації благоустрою населеного пункту, зокрема, центральної частини міста Львова.

Попри те, приймаючи пункт 4.8 Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А.Міцкевича, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 03 грудня 2018 року № 1278 в частині видачі перепустки на право в`їзду транспортних засобів категорії В у пішохідну зону на один автомобіль для одного житлового приміщення (квартири, житлового будинку), відповідача не довів, що діяв: обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Таким чином, колегія суддів дійшла переконання про визнання протиправним та нечинним положення пункту 4.8 Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної час-тини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А.Міцкевича, затвердженого рішенням виконавчого комі-тету Львівської міської ради від 03.12.2018 № 1278, а відтак і задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає безпідставними висновок суду щодо законності прийняття відповідачем спірного пункту Положення № 1287.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 року в адміністративній справі № 1.380.2019.003908 скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати протиправним та нечинним пункт 4.8 Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А.Міцкевича, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 03 грудня 2018 року №1278 Про затвердження Положення про порядок в`їзду транспортних засобів у пішохідну зону центральної частини м. Львова, обмеженої просп. Свободи, пл. Торговою, пл. Данила Галицького, вул. Підвальною, вул. Валовою, пл. А.Міцкевича, в частині видачі перепустки на право в`їзду транспортних засобів категорії В у пішохідну зону на один автомобіль для одного житлового приміщення (квартири, житлового будинку).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді Н. В. Ільчишин
В. В. Святецький
Постанова складена у повному обсязі 14 серпня 2020 року.