Справа № 400/3151/19
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року
м. Київ
справа № 400/3151/19
адміністративне провадження № К/9901/12644/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Шевцової Н.В.,
суддів: Данилевич Н.А., Смоковича М.І.,
розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу №400/3151/19
за позовом ОСОБА_1
до Військової частини НОМЕР_1
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії
за касаційною скаргою ОСОБА_1
на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року, прийняту в складі колегії суддів: головуючого судді Єщенка О. В., суддів Димерлія О. О., Танасогло Т. М.,
УСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог
1. 30 вересня 2019 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, Військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив суд:
1.1. визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 04 березня 2015 року по 02 жовтня 2017 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
1.2. зобов`язати відповідача виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 04 березня 2015 року по 02 жовтня 2017 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
1.3. зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку.
2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що станом на день прийняття наказу про виключення з списків особового складу відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
3. Відповідач проти задоволення позову заперечував.
4. 11 листопада 2019 року від відповідача до суду першої інстанції надійшло клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення позивача до адміністративного суду.
5. 21 листопада 2019 року позивач подав відповідь на відзив, в якій не погоджувався з думкою відповідача, що ним пропущений строк звернення до адміністративного суду, на підтвердження чого навів висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в рішенні від 16 травня 2019 року в справі № 620/4218/18 та в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2019 року в справі № 806/889/17.
6. Ухвалою суду першої інстанції від 26 грудня 2019 року відповідачу відмовлено у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду.
7. 02 грудня 2019 року відповідач подав заперечення, в яких наголошував, що позивач пропустив строк звернення до суду, а вимога про стягнення середнього заробітку взагалі не обґрунтована.
ІІ. Фактичні обставини справи
8. Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , яке видане 04 березня 2015 року.
9. Позивач проходив військову службу у Збройних Силах України.
10. Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02 жовтня 2017 року позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Шаргородського РВК Вінницької області.
11. За час служби позивача додаткова відпустка в 2015-2017 роках як учаснику бойових дій не надавалась, грошова компенсація за невикористані дні вказаної відпуски не виплачувалась.
ІІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
12. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року позовні вимоги задоволено.
12.1. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 04 березня 2015 року по 02 жовтня 2017 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
12.2. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 04 березня 2015 року по 02 жовтня 2017 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
12.3. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 02 жовтня 2017 року по 26 грудня 2019 року.
13. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у постанові Верховного Суду від 16 травня 2019 року за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18 сформульовано правову позицію, відповідно до якої норми Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
14. Суд першої інстанції також виходив з того, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських (військовослужбовців), не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а отже, можливим є застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в поліції.
15. При цьому суд першої інстанції врахував правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 08 лютого 2018 року в справі № 805/977/16-а, від 01 квітня 2018 року в справі № 805/5111/15-а.
16. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку та прийнято в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку залишено без розгляду.
17. Залишаючи без розгляду частину позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки позивача звільнено 02 жовтня 2017 року, у цей день з ним проведений розрахунок (з розміром якого позивач не погодився), а до суду позивач звернувся 30 вересня 2019 року, то позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду, встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України, з вимогами про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені.
18. Приймаючи відповідне рішення, суд апеляційної інстанції послався на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року в справі №802/28/16-а, від 20 червня 2018 року в справі № 823/761/17, від 25 липня 2019 року в справі №2140/1471/18, від 10 жовтня 2019 року в справі №369/10046/18, а також Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012.
ІV. Касаційне оскарження
19. Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції в частині залишення позовних вимог без розгляду, позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яку зареєстровано 12 травня 2020 року.
20. На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження ОСОБА_1 посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без врахування висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, правовідносини у яких виникли між військовослужбовцем та суб`єктом владних повноважень.
21. Також позивач наголошує, що висновки Верховного Суду, висловленні в постановах від 28 лютого 2020 року у справі №817/1427/17, від 01 квітня 2020 року у справі №296/7147/16, від 16 квітня 2020 року у справі №822/3307/17, від 08 квітня 2020 року у справі №398/389/18, від 16 квітня 2020 року у справі №805/3414/17-а, від 28 березня 2018 року у справі №823/630/16, від 13 червня 2018 року у справі №805/79/16-а дійсно не стосуються правовідносин, які виникають між військовослужбовцем та суб`єктом владних повноважень (військовою частиною). Проте, оскільки з огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовця, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, також підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
22. При цьому, на думку позивача, відсутні постанови Верховного Суду про відступлення від таких висновків.
23. У зв`язку із наведеним позивач просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції в частині залишення без розгляду позовних вимог і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
24. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 травня 2020 року визначено склад колегії суддів: головуючого суддю Шевцову Н. В., суддів Радишевську О. Р., Смоковича М. І.
25. 25 червня 2020 року розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду № 1090/0/78-20 призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з відпусткою судді Радишевської О. Р., яка входить до складу постійної колегії суддів, з метою дотримання строків розгляду справи.
26. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 25 червня 2020 року визначено склад суду: головуючого суддю Шевцову Н. В., суддів Данилевич Н. А., Смоковича М. І.
27. Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано з Миколаївського окружного адміністративного суду справу № 400/3151/19.
28. 07 липня 2020 року справа № 400/3151/19 надійшла до Верховного Суду.
29. 13 липня 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив відповідача на касаційну скаргу, в якому представник відповідача зазначає, що суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні та грошове забезпечення не належить до фонду оплати праці, а отже, посилання судів попередніх інстанцій на Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 є помилковим. На думку відповідача, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.
30. У зв`язку із зазначеним представник відповідача просить відмовити в задоволенні касаційної скарги.
31. Відзив на касаційну скаргу не містить клопотання про здійснення розгляду справи за участі представника відповідача.
V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування
32. Частиною другою статті 19 Конституції України від 28.06.1991 № 254к/96-ВР визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
33. Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 № 2747-IV (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, надалі КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
34. Положеннями частини першої статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
35. Згідно з абзацом 1 частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
36. Частиною третьою статті 122 КАС України встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
37. Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
38. Частиною третьою статті 123 КАС України визначено, що у разі, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
VІ. Позиція Верховного Суду
39. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
40. Згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
41. Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з такого.
42. Залишаючи позовну заяву в частині вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку без розгляду,суд апеляційної інстанції виходив з того, що перебіг строку звернення до суду з цим позовом розпочався 03 жовтня 2017 року, тобто наступного дня після звільнення позивача та проведення з ним остаточного розрахунку, з яким він не погодився, а, отже, тримісячний строк на момент звернення до суду з цим позовом позивачем пропущено і про причини пропуску строку не зазначено.
43. У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
44. Як зазначив Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні, аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
45. Таким чином, Конституційний Суд України визначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
46. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.
47. Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
48. З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
49. В аспекті спірних правовідносин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки позивач звернувся з позовом про захист трудових прав, а КАС України передбачає, що інші закони можуть встановлювати інші строки звернення до суду, то є достатні підстави для застосування положень статті 233 КЗпП в цій частині.
50. Саме така правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року в справі 802/28/16-а, від 20 червня 2018 року в справі 823/761/17, від 25 липня 2019 року в справі №2140/1471/18, від 10 жовтня 2019 року в справі №369/10046/18, які враховані судом апеляційної інстанції.
51. Разом з тим судом апеляційної інстанції не враховано, що фактичної виплати всіх належних при звільненні працівникові сум у цій справі на момент звернення з позовом не відбулося.
52. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
53. Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
54. У постанові від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
55. Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
55.1. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
56. Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 233, 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).
57. Лише після проведення фактичного розрахунку (виплати всіх сум, що належать звільненому працівникові) починається перебіг строку, визначеного частиною першої статті 233 КЗпП України.
58. У цій справі судами попередніх інстанцій установлено, що на момент звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, позивач вважає, що роботодавець не виплатив йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 04 березня 2015 року по 02 жовтня 2017 року, що і є предметом розгляду в цій справі.
59. Отже, за установлених обставин справи та наведеного вище нормативного регулювання колегія суддів дійшла висновку, що фактичного розрахунку з позивачем та виплати всіх належних йому сум, як передумови застосування строку, визначеного частиною першої статті 233 КЗпП України, не відбулося.
60. Таким чином, суд апеляційної інстанції, залишаючи без розгляду частину позовних вимог, дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, оскільки перебіг такого строку ще не розпочався.
61. Посилання суду апеляційної інстанції на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року в справі № 802/28/16-а, від 20 червня 2018 року в справі № 823/761/17, від 25 липня 2019 року в справі №2140/1471/18, від 10 жовтня 2019 року в справі №369/10046/18, а також Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, є помилковими, виходячи з такого.
62. У справах № 802/28/16-а та № 823/761/17 Верховним Судом викладено аналогічну правову позицію (з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012), водночас фактична виплата всіх належних позивачам сум вже відбулася внаслідок виконання відповідачами судових рішень, якими ці суми присуджено.
63. У справі №369/10046/18 предметом судового розгляду було стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу наслідок незаконного звільнення працівника, а не стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати всіх належних при звільненні сум на підставі статей 116, 117 КЗпП України.
64. Правова позиція, наведена в постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року в справі №2140/1471/18, викладена без врахування висновків Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17, а тому не може бути застосована до спірних правовідносин.
65. Крім того Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
66. У цитованій вище постанові також зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
67. Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
68. Крім того в указаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
69. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
69.1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
69.2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
69.3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
69.4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
70. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
71. Ураховуючи неведені порушення, допущені апеляційним судом при вирішенні питання про залишення частини позовних вимог без розгляду, приписи пункту 2 частини першої статті 349, частини першої статті 353 КАС України, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду в частині залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку та передачі справи в цій частині до суду апеляційної інстанції для розгляду.
VІІ. Судові витрати
72. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,
П О С Т А Н О В И В:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року в справі № 400/3151/19 скасувати в частині залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку та передати справу в цій частині до П`ятого апеляційного адміністративного суду для розгляду.
3. Судові витрати розподілу не підлягають.Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіН.В. Шевцова Н.А. Данилевич М.І. Смокович