Справа № 520/938/2020
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2020-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Супрун Ю.О.

03 серпня 2020 р.Справа № 520/938/2020

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.,

суддів - Русанової В.Б. , Перцової Т.С. ,

за участю секретаря судового засідання Білюк Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до прокуратури Харківської області, Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання дій незаконними, -

встановила:

23.01.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати неналежним контроль відповідача Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі ГУПН в Харківській області), ГУМВС України в Харківській області за збереженням спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації та використанням квартир для задач оперативно-розшукової діяльності;

- визнати неналежним нагляд прокурора Харківської області за дотриманням закону органами внутрішніх справ, прокуратури при прийнятті рішень про негласне зняття інформації з його телефонів та комп`ютерів, використання квартир для задач оперативно-розшукової діяльності «оперативохранностью» спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації та використанням квартир для задач оперативно-розшукової діяльності;

- зобов`язати ГУНП в Харківській області, прокуратуру Харківської області направити йому повідомлення про проведення НСРД в разі їх проведення.

Обґрунтовує вимоги позивач тим, що даний спір стосується застосування відносно нього за його місцями проживання радіоелектронних пристроїв - спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації під час здійснення оперативно-розшукових заходів, що потягло за собою пошкодження внутрішніх органів. Крім того позивач зазначає, що саме незабезпечення відповідачами належного контролю за використанням засобів негласного отримання інформації, де він мешкав, спричинило для нього тяжкі наслідки.

Позивач вказує на наявну правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.01.2019 року у справі № 802/1335/17а, стосовно розгляду спорів за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), що виникають з правовідносин в мажах кримінальних процедур, за якими провадження припинено.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 року з підстав, установлених п. 1 ч. 1 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 відмовлено.

Висновок суду вмотивований тим, що спір у даній справі виник не з приводу реалізації відповідачами управлінських функції як суб`єктів владних повноважень, а з правовідносин, котрі склались при організації останніми виконання функції контролю під час здійснення підконтрольними органами своєї діяльності в рамках Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

З огляду на наведений характер правовідносин, суд визначився, що вимоги позивача не належать до юрисдикції адміністративного суду, оскільки не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а пов`язані із оскарженням бездіяльності відповідачів під час здійснення контролю за виконанням правоохоронних функцій підлеглих органів. Їх розгляд можливий у порядку, встановленому КПК, адже процесуальна діяльність посадових осіб правоохоронних органів має свої особливості та не віднесена до сфери управлінської діяльності.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на невідповідність висновків суду нормам Закону та судової практики Верховного Суду, просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 року, відкрити провадження у справі та направити справу до суду першої інстанції для розгляду по суті.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги позивач зазначає, що предметом оскарження у даній справі є неналежне здійснення функцій прокурорами по нагляду за дотриманням закону при проведенні негласних оперативно-розшукових заходів органами внутрішніх справ, використанням приміщень для задач оперативно-розшукової діяльності, спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації, дотриманням режиму доступу до таємниці, внаслідок чого, йому заподіяно шкоду та незаконне спостереження.

Позивач вказує, що оспорювана ним бездіяльність, дії та рішення керівників органів прокуратури мають публічно-правовий характер, оскільки його правам, свободам і інтересам завдано шкоду при здійсненні владних повноважень по провадженням і справам, в яких він не є суб`єктом, не має процесуальних прав і обов`язків. Оскільки кримінальні провадження припинені і відсутні інші шляхи захисту його прав, позивач просить задовольнити вимоги апеляційної скарги у повному обсязі.

Відзиви на апеляційну скаргу від відповідачів не надходили, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

За приписами ст. 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення на підставі ст. 317 КАС скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження її розгляду, з наступних підстав.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція, ЄКПЛ) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

З огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві національне законодавство має забезпечувати достатній рівень доступу до суду в аспекті права на суд. Для того, щоби право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права (див. mutatis mutandis рішення у справі «Белле проти Франції» від 04.12.1995 року («Bellet v. France», заява № 23805/94, § 36)).

Окрім того, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ч. 2 ст. 55 Конституції України).

Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС).

Справою адміністративної юрисдикції за приписами п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС).

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 19 КАС юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Колегія суддів зазначає, що чітке розмежування компетенції між судами різних юрисдикцій є запорукою стабільності правової системи як необхідної умови втілення гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина.

Критеріями такого розмежування, тобто передбаченими законом умовами, за якими певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, суб`єктний склад і характер спірних правовідносин у їх сукупності або пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Право на звернення до суду не є абсолютним, а здійснюється на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур, та осіб, котрі вправі ініціювати їх вирішення. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу та самі по собі не є порушенням прав на справедливий судовий розгляд та ефективний засіб юридичного захисту, гарантованих статтями 6, 13 Конвенції.

Регламентована у статті 13 Конвенції гарантія встановлює загальний фундаментальний принцип, відповідно до якого кожна людина і громадянин, які вважають порушеним своє право, визначене Конвенцією, повинні мати реальну можливість у межах національних правових процедур домогтися ретельної перевірки відповідних доводів компетентними органами, в разі їх підтвердження - констатації протиправності відповідних рішень, дій або бездіяльності представників держави, анулювання юридичних наслідків вищезазначених рішень або дій, припинення свавільного обмеження прав, за наявності підстав - також відшкодування шкоди і притягнення винних до відповідальності.

Визначення конкретних способів здійснення такої можливості є прерогативою національного законодавства, яке при регламентації юридично значущих дій завжди обмежує можливість їх вчинення певними правилами. Встановлення й застосування відповідних правил щодо реалізації прав на справедливий судовий розгляд та юридичний захист не суперечать вимогам статей 6, 13 Конвенції, якщо тільки вони не призводять до нівелювання самого змісту зазначених прав.

Дія статті 13 ЄКПЛ поширюється на випадки, коли особа у своїх скаргах до компетентних національних органів, зокрема суду, наводить небезпідставні доводи про порушення своїх прав і свобод, визнаних цією Конвенцією. Водночас ефективні способи їх юридичного захисту не обмежуються лише процесуальним правом окремого оскарження відповідних рішень, дій або бездіяльності службових осіб. Захист може бути реалізовано і шляхом заявлення та перевірки відповідних доводів у межах інших судових процедур.

Зокрема, у кримінальному провадженні твердження про порушення конвенційних прав людини під час одержання доказів можуть бути заявлені під час судового розгляду справи по суті і підлягають ретельній перевірці судом. Констатація факту свавільного втручання у права людини, гарантовані Конвенцією, є безумовною підставою для визнання судом недопустимими доказів, одержаних таким шляхом.

Із урахуванням зазначеного та обставина, що окремі з порушуваних особою питань не підлягають окремому розгляду судом у порядку судочинства відповідного виду, автоматично не свідчить про порушення права цієї особи за статтями 6, 13 ЄКПЛ і не дає підстав відносити спір до компетенції суду іншої юрисдикції, до предмета якої відповідні правовідносини не належать.

Згідно з ч. 1 ст. 1 КПК порядок кримінального провадження на всій території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

За визначенням, наведеним у п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК, кримінальним провадженням є досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

За своєю правовою природою кримінальне провадження становить єдиний комплекс вчинюваних в установленому КПК порядку дій, у межах якого органи досудового розслідування і суд здійснюють функцію притягнення особи до кримінальної відповідальності. Зокрема, таке провадження включає встановлені законом процедури одержання доказів, гарантії законності цих процедур, а також право особи в установлений КПК спосіб оспорювати правомірність відповідних процесуальних дій та/або рішень у контексті реалізації свого права на захист.

Пунктами 25 та 26 ч. 1 ст. 3 КПК визначені поняття учасників кримінального та судового провадження. Такими, зокрема у кримінальному провадженні, є сторони кримінального провадження, потерпілий, його представник та законний представник, цивільний позивач, його представник та законний представник, цивільний відповідач та його представник, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, інша особа, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, особа, стосовно якої розглядається питання про видачу в іноземну державу (екстрадицію), заявник, у тому числі викривач, свідок та його адвокат, понятий, заставодавець, перекладач, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, секретар судового засідання, судовий розпорядник. У судовому провадженні - сторони кримінального провадження, потерпілий, його представник та законний представник, цивільний позивач, його представник та законний представник, цивільний відповідач та його представник, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, представник персоналу органу пробації, третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, а також інші особи, за клопотанням або скаргою яких у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюється судове провадження.

Право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, що належить до загальних засад кримінального провадження, згідно з ч. 1 ст. 24 КПК кожному гарантується в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Водночас, гарантіями законності процесуальних дій та/або рішень органів досудового розслідування й суду є не лише можливість їх окремого оскарження, а й низка інших визначених кримінальним процесуальним законом механізмів - право підозрюваного, обвинуваченого й інших визначених у КПК осіб брати участь у проведенні слідчих дій, висловлювати зауваження, заперечення щодо порядку їх здійснення (п.п. 9, 10 ч. 3 ст. 42 КПК), а під час судового розгляду кримінального провадження по суті - заявляти клопотання про визнання недопустимими доказів, одержаних з порушенням установленого законом порядку (ч. 3 ст. 89 КПК).

Перевірка законності способів отримання доказів, тобто відповідності їх вимогам КПК, згідно з ч. 1 ст. 86 цього Кодексу є критерієм оцінки доказів на предмет допустимості. З огляду на положення ч. 2 ст. 91 КПК оцінка доказів є невід`ємним елементом доказування як сукупності встановлених кримінальним процесуальним законом дій слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, спрямованих на встановлення обставин, що мають значення для кримінальної справи.

Разом з тим, аналіз положень КПК, зокрема глави 26, дає підстави вважати, що цим Кодексом передбачено можливість оскарження лише рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора в межах досудового розслідування у кримінальному провадженні. Тобто, нормами КПК не передбачено порядку оскарження дій уповноважених службових осіб під час проведення ними певних слідчих дій/негласних слідчих дій за відсутності кримінального провадження.

Як убачається зі змісту адміністративного позову та апеляційної скарги ОСОБА_1 , позивач фактично оспорює незабезпечення відповідачами належного контролю за дотриманням органами внутрішніх справ закону при проведенні негласних оперативно-розшукових заходів, використанням приміщень для задач оперативно-розшукової діяльності, спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації, дотриманням режиму доступу до таємниці, що призвело, на його думку, до незаконного спостереження, тобто втручання у його право на особисте життя та повагу до житла.

Доводи ОСОБА_1 на обґрунтування такої позиції зводяться насамперед до несанкціонованого застосування відносно нього за його місцями проживання радіоелектронних пристроїв - спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації під час здійснення оперативно-розшукових заходів, що спричинило для нього тяжкі наслідки.

При цьому, обґрунтовуючи звернення до суду із даним адміністративним позовом, позивач наголошував на тому, що кримінальні провадження припинені і інші шляхи захисту його прав відсутні.

Отже, позивач стверджував про відсутність у нього ефективного засобу юридичного захисту права у кримінальному судочинстві та вважав, що з огляду на це він має отримати доступ до суду за правилами судочинства адміністративного.

Колегія суддів зазначає, що за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 05.12.2018 року у справі 815/3591/17 та від 23.01.2019 року у справі № 802/1335/17-а, - до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій (оперативно-службової діяльності), крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

У випадках, коли на момент звернення особи зі скаргою на процесуальні дії, проведені у кримінальному провадженні, яке припинено на підставі визначеного законом процесуального рішення, розгляд таких скарг за правилами кримінального судочинства стає неможливим. Виключно в цьому разі, у зв`язку з відсутністю в особи альтернативного способу юридичного захисту, з метою реалізації її права за статтею 13 ЄКПЛ, а також з урахуванням того, що в даній ситуації перевірка правомірності слідчих дій за іншою процедурою не може зашкодити реалізації завдань кримінального провадження, позов має розглядатися судом адміністративної юрисдикції.

Колегія суддів зазначає, що з урахуванням особливостей предмета оскарження у даній справі і його правових наслідків, а також тієї обставини, що судом першої інстанції не надана належна правова оцінка інформації про припинення/закриття кримінального провадження у встановленому законом порядку, висновок суду про відмову у відкритті провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 з підстав, установлених п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС, - є передчасним.

Оскільки наведені обставини залишені судом поза увагою, колегія суддів вважає, що ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 року підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення питання (п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 320 КАС України).

При цьому, частково задовольняючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів зауважує, що питання про відкриття провадження у справі вирішується судом першої інстанції в порядку, визначеному статтею 171 КАС.

Інші доводи апеляційної скарги означених висновків колегії суддів не спростовують.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 5-10, 292, 308, 311, 313, 320, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року скасувати.

Справу № 520/938/2020 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Харківської області, Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання дій незаконними направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження її розгляду.

Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) В.Б. Русанова Т.С. Перцова
Постанова у повному обсязі складена і підписана 13 серпня 2020 року.