Справа № 1.380.2019.004974
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2020-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.004974 пров. № А/857/1951/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Шинкар Т.І., Іщук Л.П.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у справі за його позовом до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення,

суддя у І інстанції Карп`як О.О.,

час ухвалення рішення 16 год 09 хв,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту судового рішення 09 грудня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

23 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Львівській області (далі ГУ ДФС) від 15 липня 2019 року № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску (далі ЄВ) у сумі 1184,92 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у справі № 1.380.2019.004974 у задоволенні позову було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження порушення контролюючим органом порядку розрахунку пені та штрафних санкцій. Водночас, відповідачем доведено правомірність рішення від 15 липня 2019 року № та підтверджено дані, покладені в основу розрахунку штрафних санкцій та пені.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити його позов у повному обсязі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не мав достатніх підстав для визнання встановленим того, що позивач допустив несвоєчасну сплату ЄВ, оскільки ця обставина не була доведена відповідачем. Подання ГУ ДФС до суду лише даних інформаційної системи органу доходів і зборів, а саме: даних облікової картки платника податків ОСОБА_1 по ЄВ за 2018-2019 роки у якості єдиного доказу правомірності винесення оспорюваного рішення не доводить правомірності такого рішення.

До позивача застосовано штраф та пеню за несвоєчасну сплату ЄВ за період з 20 липня 2018 року до 19 квітня 2019 року виключно на підставі даних, які були самостійно занесені відповідачем до облікової картки позивача, як платника ЄВ.

До матеріалів адміністративної справи позивачем додано банківські квитанції, які підтверджують проведену ним своєчасну та повну оплату ЄВ за спірний період і відповідачем не було надано суду жодних доказів, які б це спростовували.

Відповідачем до відзиву на позов долучено дані інформаційної системи органу доходів і зборів, відповідно до яких сальдо на початок 2018 року складала недоїмка в розмірі 1130,26 грн. Суми ЄВ, сплачені позивачем згідно із поданими квитанціями, зараховувались на погашення недоїмки у порядку календарної черговості їх виникнення. При цьому представник відповідача не зміг пояснити за який саме період позивачем не було сплачено чи було сплачено несвоєчасно ЄВ у сумі 1130,26 грн.

Головне управління ДПС у Львівській області (далі ГУ ДПС), правонаступник ГУ ДФС, у відзиві на апеляційну скаргу просило залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому звертає увагу апеляційного суду на те, що відповідно до даних інформаційної системи органу доходів і зборів сальдо позивача на початок 2018 року складала недоїмка у сумі 1130,26 грн. Суми ЄВ, сплачені позивачем згідно із поданими квитанціями, зараховувались на погашення недоїмки у порядку календарної черговості їх виникнення. Прийняття оспорюваного рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) ЄВ від 15 липня 2019 року № не є повторним притягненням позивача до відповідальності за одне й те ж саме правопорушення.

Позивач ОСОБА_1 у ході апеляційного розгляду підтримав вимоги, викладені у апеляційній скарзі, категорично заперечив наявність у нього будь-якої заборгованості з ЄВ. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити його позов.

Представник ГУ ДПС у судовому засіданні апеляційного суду заперечила вимоги апелянта усними та письмовими поясненнями, у яких наполягала на правомірності оспорюваного рішення контролюючого органу та безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 .

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 був фізичною особою-підприємцем з 26 липня 1999 року та припинив підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця 11 січня 2019 року (запис №6009620) за власним рішенням.

15 липня 2019 року ГУ ДФС було винесено оспорюване рішення № , яке було надіслано на адресу позивача та отримано ним 25 липня 2019 року.

ОСОБА_2 із таким рішенням не погодився і 01 серпня 2019 року подав скаргу до ДФС про скасування оскаржуваного рішення.

Рішенням ДПС України про результати розгляду скарги № 16/99-00-08-06-01 від 04 вересня 2019 року було залишено рішення ГУ ДФС № від 15 липня 2019 року без змін, скаргу позивача від 01 серпня 2019 року без задоволення.

23 вересня 2019 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464) врегульовано правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464 та підпункту 3 пункту 1 розділу II Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 449 від 20 квітня 2015 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за № 508/26953 (далі Інструкція № 449) платниками єдиного внеску є. зокрема, фізичні особи-підприємці, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування.

Платники єдиного внеску зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця (пункт 8 статті 9 Закону № 2464).

При застосуванні штрафів, зазначених у цьому підпункті, приймається одне рішення на всю суму сплаченої (погашеної) недоїмки незалежно від періодів та кількості випадків сплати за зазначені періоди.

Відповідно до розділу III Інструкції № 449 для платників, зазначених у підпункті 3 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок встановлюється у розмірі 22 відсотків суми, що визначається такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Пунктом 2 розділу III Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 14 квітня 2015 року № 435, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2015 року за № 460/26905, (далі Порядок № 435) передбачено, що фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, формують та подають до органів доходів і зборів Звіт самі за себе один раз на рік до 10 лютого року, що настає за звітним періодом. Звітним періодом є календарний рік. Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску подається за формою № Д5 згідно з додатком 5 до цього Порядку із зазначенням типу форми початкова. Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску подається за формою № Д5 згідно з додатком 5 до цього Порядку із зазначенням типу форми початкова.

Законом України від 6 грудня 2016 року № 1774 «Про внесення змін до деяких законодавчий актів України» було внесено зміни до Закону № 2464, які діють з 1 січня 2017 року. Зокрема, було передбачено, що фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування, нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Частиною 8 статті 9 Закону № 2464 передбачено, що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно із вимогами частини 11 статті 9 вказаного Закону у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідач при прийнятті оспорюваного рішення від 15 липня 2019 року № виходив із даних інформаційної системи органу доходів і зборів, відповідно до якої сальдо позивача на початок 2018 року складала недоїмка в розмірі 1130,26 грн. Суми ЄВ, сплачені ним згідно із поданими квитанціями, зараховувались на погашення недоїмки у порядку календарної черговості їх виникнення.

Позивачем категорично заперечується наявність у нього заборгованості із ЄВ та надано суду платіжні документи про проведення поточних платежів за 2018-2019 роки у повному обсязі.

Окрім того, у ході апеляційного розгляду ОСОБА_1 надав копію рішення ГУ ДФС від 31 грудня 2015 року № 16507/13-04-17-0/1393/28 про анулювання йому свідоцтва платника єдиного податку з 31 грудня 2015 року.

Водночас позивачем було долучено до матеріалів справи довідку № 1475/17-04/18 від 09 лютого 2016 року, відповідно до якої станом на 09 лютого 2016 року у нього відсутня заборгованість по єдиному соціальному внеску до бюджету.

При цьому представник контролюючого органу не заперечувала того, що впродовж 2016-2017 років ОСОБА_1 відповідно до наявної у відповідача інформації підприємницької діяльності не вів та платежів до бюджету не здійснював.

Відповідно до приписів частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Водночас судом апеляційної інстанції також враховано, що адміністративний суд керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Підсумовуючи викладене, на переконання апеляційного суду, у ході розгляду даного публічно-правового спору відповідачем не було доведено суду належними, допустимими та достатніми доказами наявності у позивача заборгованості зі сплати ЄВ до бюджету, а отже правомірності оспорюваного рішення ГУ ДФС від 15 липня 2019 року № .

Відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при відхиленні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до невідповідності його висновків таким. Тому оскаржуване рішення суду першої інстанції слід скасувати за задовольнити позов ОСОБА_1 у повному обсязі.

На підставі приписів частин 1 та 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС на користь ОСОБА_1 сплачений ним при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції судовий збір у розмірі 768,40 + 1152,6 = 1921 грн.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у справі № 1.380.2019.004974 та позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Львівській області від 15 липня 2019 року № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції судовий збір у розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області (, 79003, Львівська область, м. Львів, вул. Стрийська, 35).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням приписів пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Т. І. Шинкар
Л. П. Іщук
Постанова у повному обсязі складена 14 серпня 2020 року.