Справа № 826/11988/17
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2020-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Федотова І.В.,Сорочка Є.О.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом громадянина Афганістану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Афганістану ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, у якому просив визнати рішення Державної міграційної служби України від 02 грудня 2016 року №626-16 про втрату статусу біженця викладене в повідомленні №4 від 04 січня 2017 року незаконним.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 березня 2020 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач послався на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення Державна міграційна служба спиралась на відомості, які об`єктивно вказують на елементи надання позивачем очевидно неправдоподібної інформації для введення в оману міграційну службу під час звернення із відповідною заявою про визнання біженцем. Відповідач вважає, що під час звернення за міжнародним захистом позивач приховав важливі елементи власної біографії (місце народження та постійного проживання, власну участь та участь родини в політичному житті країни, тощо), що стали підставою для отримання міжнародного захисту та шляхом цілеспрямованого обману Державної міграційної служби України набув статусу біженця. Відповідач вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки цім обставинам.

Більш глибокий аналіз розбіжностей в поясненнях ОСОБА_1 , які заявник надавав під час співбесід дають підстави стверджувати, що ключові елементи історії переслідування позивача, на підставі якої він набув статус біженця, є необґрунтованими та не співпадають із його реальними причинами виїзду з країни громадянської належності.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Клопотань про відкладення розгляду справи на іншу дату до суду не надходило.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також те, що участь у судовому засіданні учасників справи не визнано обов`язковою, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Судове засідання проведено без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, статус біженця набув на підставі наказу Управління у справах національностей та міграції Київської міської державної адміністрації від 23 вересня 1998 року №667.

Заявник нелегально прибув на територію України у 1998 році разом з дружиною. Під час опитування по прибуттю до України, позивач повідомив, що його батько був військовим, членом НДПА та працював у системі Міністерства державної безпеки при колишній владі, яку підтримував Радянський Союз. У зв`язку з посиленням режиму моджахедів та численними вбивствами, позивачу та його сім`ї надходили погрози, у зв`язку з чим ОСОБА_1 разом із своєю дружиною покинув країну Афганістан.

23 червня 1998 року позивач звернувся до Управління у справах національностей та міграції Київської міської державної адміністрації із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду матеріалів особової справи, відповідно до ст. 1 Закону України «Про біженців», комітетом з питань національностей та міграції Київської міської державної адміністрації було прийнято рішення про надання статусу біженця ОСОБА_1 .

Згідно наказу від 23 вересня 1998 року № 667 позивачу видано посвідчення біженця № НОМЕР_1 .

В подальшому, у період з 1998 року до 2016 року на підставі заяв ОСОБА_1 , орган міграційної служби неодноразово повторно продовжував термін дії посвідчення біженця.

Водночас, 02 січня 2016 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №626-16 про втрату статусу біженця, згідно з яким позивача відповідно до статті 11 Закону Україні «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» визнано таким, що втратив статус біженця у зв`язку з тим, що він добровільно повернувся до країни, яку він залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Позивач, не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що винятковість обставин, за яким позивачем був здійснений візит до країни походження не може бути розцінена, як добровільне повернення до країни, яку позивач залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, та як внаслідок, втрату особою статусу біженця.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі.

Колегія суддів вважає доводи апелянта необґрунтованими та погоджується з рішенням суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Спірні правовідносини регулюються спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні є Закон України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» № 3671-VI від 08 липня 2011 року далі - Закон № 3671-VI).

Згідно до п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п. 13 ст. 1 наведеного вище Закону).

Статтею 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено підстави втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, законом визначено, що статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:

1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);

2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;

3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;

5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує».

Відповідно до частини чотирнадцятої статті 11 Закону № 3671-VІ на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи убачається, що підставою для визнання позивача особою, яка втратила статус біженця в Україні визначено його виїзд до країни громадянства, що, на думку відповідача, свідчить про те, що останній не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Керівництво УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно з Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосується статусу біженця (пункт 125) визначає наступне: «…такі випадки слід розглядати з урахуванням особистих якостей біженця. Відвідування літніх або хворих батьків матиме інші наслідки для відносин біженця з країною свого колишнього звичайного місця проживання, ніж регулярні візити в цю країну, що здійснюються для проведення відпусток або в цілях встановлення ділових».

Пунктом 134 зазначеного Керівництва встановлено «....тимчасовий візит біженця в свою колишню країну не з національним паспортом, а наприклад, з проїзним документом, виданим країною проживання не означає «поселення» і не тягне за собою втрату статусу біженця ...».

Відповідно до рішення відповідача позивач перетинав кордон Афганістану за проїзним документом біженця.

Зважаючи на винятковість обставин, за яких ним був здійснений візит у країну походження, а також здійснення візиту по проїзному документу біженця, поїздка позивача 2010 році в Афганістан не може бути розцінена, як добровільне повернення до країни, яку позивач у 1998 році залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та, як наслідок, втрату особою статусу біженця.

Згідно п. п. 37-43, 45, 51-53, 56-60, 65-67, 77-86, 195-205, 222 Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженців, виданого Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992 р.) (надалі - Керівництво) фраза "цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань" є ключовою у визначенні. Вона відображає точку зору авторів на головні елементи характеристики біженця. Вона замінює існуючі раніше методи визначення біженців за категоріями (тобто осіб певного походження, які не користуються захистом своєї країни) загальною концепцією "побоювань" за відповідними мотивами. Оскільки побоювання суб`єктивні, це визначення привносить суб`єктивний елемент в положення особи, яка звертається з проханням визнати його біженцем. Тому для встановлення статусу біженця потрібна, в першу чергу, оцінка клопотання прохача, а не судження про обстановку, що склалася в країні його походження.

До елементу "побоювання", тобто душевному стану і суб`єктивним умовам, додається визначення "цілком обґрунтовані". Це означає, що береться до уваги не тільки душевний стан особи при визначенні його статусу біженця, але і те, що цей стан має бути підкріплено об`єктивної ситуацією. Таким чином, термін "цілком обґрунтовані побоювання" містить суб`єктивний і об`єктивний елементи і при визначенні, чи дійсно цілком обґрунтовані побоювання мають місце, обидва елементи повинні бути прийняті до уваги.

Передбачається, що якщо тільки особа не шукає пригод або не бажає просто подивитися світ, то вона ніколи в звичайних умовах не покине свій будинок і країну без змушуючих до того обставин. Може існувати безліч змушуючих і зрозумілих причин, але лише одна з них виділяється для позначення біженця. Вираз "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань" - за згаданими причинами - із зазначенням специфічних обставин робить всі інші причини втечі такими, що не відносяться до цього визначення. Це не поширюється на таких осіб, як жертви голоду або стихійних лих, якщо тільки вони також не мають цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за однією із зазначених вище причин. Однак інші мотиви, взяті в цілому, можуть також мати відношення до процесу визначення статусу біженця, оскільки всі обставини повинні бути враховані для правильного розуміння суті даної справи.

Оцінка суб`єктивного елемента невіддільна від характеристики особистості прохача, оскільки психологічні реакції різних людей в подібних умовах можуть відрізнятися. Одна особа може мати сильні політичні та релігійні переконання, перегляд яких робить його життя нестерпним: інша особа може не мати таких сильних переконань. Одна особа може прийняти імпульсивне рішення бігти, інша може ретельно спланувати свій від`їзд. Необхідно буде прийняти до уваги особливості особистого і сімейного життя прохача, його участь в будь-яких расових, релігійних, національних, соціальних або політичних групах, його власне судження про його положення, його особистий досвід, іншими словами, все, що може послужити доказом того, що основним мотивом його звернення є побоювання. Ці побоювання повинні бути обґрунтованими. Перебільшені побоювання, однак, можуть бути цілком обґрунтованими, якщо, з огляду на всі обставини справи, такий душевний стан може вважатися виправданим.

Крім того, необхідно враховувати, що прохач може піддаватися різним видам дій, які самі по собі не підпадають під визначення поняття "переслідування" (зокрема, дискримінація в різних формах), в деяких випадках в поєднанні з іншими несприятливими факторами (наприклад загальна обстановка небезпеки в країні походження). У таких випадках різні елементи, разом узяті, впливають на психологічний стан прохача таким чином, що вони можуть бути визначені як претензії на цілком обґрунтовані побоювання переслідувань на "сукупній основі". Чи треба говорити, що тут неможливо виробити загальне правило щодо того, які сукупні причини можуть викликати обґрунтовані вимоги про надання статусу біженця. Це, безсумнівно, буде залежати від усіх обставин, включаючи конкретні географічні, історичні та етнологічні умови.

Питання щодо позбавлення позивача статусу біженця вирішувалось у 2016 році. При цьому, відповідачем не надано доказів, які б свідчили, що протягом 1998-2016 років позивач намагався отримати захист в країні походження в розумінні статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або добровільно проживав там.

Колегія суддів зазначає, що проживання протягом місяця у країні походження не може бути визнано довготривалим проживанням, відповідно добровільне повернення та знаходження протягом місяця не свідчить про намір проживати в країні громадянського походження.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що тимчасовий візит до країни походження у зв`язку з хворобою та подальшою смертю батька дружини не є підставою для втрати позивачем статусу біженця, а також не підтверджує, що обставини, на підставі яких позивача було визнано біженцем, більше не існують.

Доводи відповідача з приводу перебування ОСОБА_1 на території Афганістану у періоди з 2005 року по 2008 рік та народження дітей на території Афганістану є лише припущенням, жодних доказів на підтвердження протилежного до суду не надано.

Крім того, ст. 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Враховуючи наведене колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, оскільки наявність сумнівів в достовірності свідчень заявника, не є підставою втрати особі відповідного статусу.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: І. В. Федотов

Є.О. Сорочко