Справа № 400/547/20
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2020-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/547/20
Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.

суддів Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі ГУ ПФУ в Миколаївській області) в якому просив:

- скасувати рішення № 10/03.20 від 01.11.2019 року про відмову в призначенні пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов`язати, з 24.10.2019 року, призначити пенсію за вислугою років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 року (у редакції Закону №2663-111 від 12.07.2001), перераховувати та виплачувати її без обмеження граничного (максимального) розміру з розрахунку 90 відсотків від розміру заробітної плати, згідно довідок, виданих прокуратурою Миколаївської області 21.10.2019 за №18/191 вих-19 та № 18/190 вих - 19 про складові заробітної плати.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначив, що суб`єкт владних повноважень, приймаючи рішення про відмову в призначення пенсії за вислугу років, свідомо ігнорує ст. 22 Конституції України, яка встановлює, що закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийняття нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

На думку позивача, п.1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. №1697-VII (далі - Закон №1697-VII), яким передбачено поетапне підвищення стажу роботи прокурорів для виходу на пенсію за вислугу років порушує його легітимне очікування, а, отже, суперечить ч.1 ст.8 Конституції України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 р. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи спірне рішення, суд першої інстанції вважав, що виходячи з принципу дії законів у часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не дія положень ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (далі - Закон № 1789-ХІІ), адже наведена норма втратила свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

Спростовуючи доводи позивача про порушення його конституційних гарантій, суд зауважив, що відсутність права на призначення відповідної пенсії, дає підстави, відповідно до ст. 22 Конституції України, стверджувати про неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).

ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Пояснюючи підстави для скасування рішення суду першої інстанції, скаржник указує на його помилкову позицію про те, що положення Закону № 1789-ХІІ, який втратив чинність, не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, адже це порушує ст. 22 Конституції України і положення п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. №213-VIII.

За змістом, апеляційна скарга фактично дублює доводи позовної заяви.

Відповідач, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а тому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

У зв`язку з неприбуттям жодного з учасників справи у судове засідання належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, справа розглянута в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог статті 311 КАС України.

Фактичні обставини справи.

24.10.2019 р., відповідно до Закону №1697-VII, ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Миколаївській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

01.11.2019 р. за наслідками її розгляду ГУ ПФУ в Миколаївській області прийняло рішення № 10/03.20 про відмову в призначенні пенсії, через відсутність необхідного спеціального стажу роботи.

Рішення ґрунтується на тому, що відповідно до вимог п.6 ст.86 Закону №1697-VII, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років, незалежно від віку, за наявності, на день звернення, вислуги років не менше, зокрема у період з 01.10.2019 по 30.09.2020 - 24 роки 06 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 06 місяців.

Оскільки вислуга років позивача, становить 21 рік 07 місяців 05 днів, відсутні підстави для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закон № 1697.

Сторони не заперечують, що стаж ОСОБА_1 становить 21 рік 7 місяців 05 днів, з них: стаж роботи на посадах прокурорів 19 років 02 місяця 12 днів (жовтень 2000 р. по жовтень 2019 р.), половина строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу - 02 роки 04 місяці 23 дні.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та правова оцінка суду апеляційної інстанції доводів учасників справи та висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на таке.

На час звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії набрав чинності Закон №1697-VII.

У зв`язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

Поряд з цим, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Ураховуючи вищезазначені положення ст. 86 Закону №1697-VII, колегія суддів зазначає, що загальна вислуга років позивача, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1697-VII, на час його звернення до відповідача є недостатньою для призначення пенсії за вислугу років згідно Закону №1697-VII, оскільки складає менше ніж 22 роки 6 місяців.

Як правильно відзначив суд першої інстанції, виходячи із дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

З доводів апеляції випливає, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001 року, позивач пов`язував з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури.

Проте, подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняттям Закону №1697-VII, призвела до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії, що свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, а це, прямо суперечить положенням Конституції України.

Суд апеляційної інстанції не поділяє такі доводи, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26.07.2001 року (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001 року) до 1 жовтня 2011 року (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 1 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).

За встановлених обставин, коли позивач у період часу з 26 липня 2001 року по 01 жовтня 2011 року, не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у позивача не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону №1789-ХІІ (у вказаній редакції).

Оскільки, позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Щодо посилань позивача на те, що він мав обґрунтовані очікування на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, колегія суддів зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні «Великода проти України» (№ 43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland № 6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Таким чином, коли стаж позивача за вислугу років не достатній для призначення пенсії на підставі ст. 86 Закону №1697-VII, а в період дії ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до приписів ст. 316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Стаття 263 КАС України відносить дану справу до категорії справ, які розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню, зокрема, справи розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач суддя І. О. Турецька

суддя Л. В. Стас

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 13.08.2020 року.