Справа № 320/4711/20
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2020-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2020 року № 320/4711/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавеця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича про визнання протиправним та скасування постанов,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича та просить суд визнати протиправними та скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича:

- від 29.04.2020 про відкриття виконавчого провадження №61940144;

- від 29.04.2020 про арешт коштів боржника;

- від 29.04.2020 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження;

- від 29.04.2020 про стягнення з боржником мінімальної винагороди.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 позов ОСОБА_1 залишено без руху.

На адресу суду 22.06.2020 надійшла заява від позивача про усуненення недоліків позивної заяви.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.

До суду 14.07.2020 від позивача надійшла заява про забезпечення позову.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.07.2020, суд ухвалив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, 29.04.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Говоровим П.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 61940144 про стягнення з позивача на користь ТОВ ФК «АЛАНД» заборгованості за кредитним договором в сумі 21226.04 грн. та постанови про арешт його коштів, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення з нього мінімальної винагороди.

Позивач вважає вказані постанови протиправними, оскільки вони винесені на виконання виконавчого напису № 10683 від 13.03.2020, який оскаржується у Бориспільському міськрайонному суді Київської області.

Представник відповідача надав суду відзив на позов, в якому просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Зазначає, що вимогами позивача є визнання протиправними та скасування постанов приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В., проте свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує лише на незаконності винесення приватним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, постанови про арешт коштів, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення мінімальної винагороди.

Відповідач зауважив, що позивачем не наведено жодних доказів чи нормативних обґрунтувань порушення приватним виконавцем Говоровим П.В. вимог чинного законодавства.

Сторони повідомлені належним чином про дату, час та місце проведення судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, явку своїх представників не забезпечили.

На адресу суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Протокольною ухвалою суду від 23.07.2020, керуючись ч. 3 ст. 194, ч. 9 ст. 205 КАС України, вирішено подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.04.2020 представник стягувача ТОВ «ФК «АЛАНД» звернувся до Приватного виконавця виконачого округу Київської області Говорова П.В. у Київській області із заявою про примусове виконання рішення суду.

На підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Хари Н.С. №10683 від 13.03.2020, приватним виконавцем винесено постанову ВП№61940144 від 29.04.2020 про відкриття виконавчого провадження.

Пунктом 3 вказаної постанови вирішено стягнути з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 2122,60 грн.

Одночасно з відкриттям виконавчого провадження ВП №61940144 приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 29.04.2020, відповідно до якої постановлено стягнути з боржника ОСОБА_1 основну винагороду у сумі 2122,60 грн.

Крім того, постановою визначено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 228,10 грн. та наведений детальний розрахунок.

На підставі ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», відповідачем накладено арешт на грошові кошти боржника ОСОБА_1

27.05.2020 боржник ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ТОВ «ФК «АЛАНД», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Н.С. про визнання виконавчого напису №10683 від 13.03.2020 таким що не підлягає виконанню.

Не погоджуючись з постановою про стягнення з боржника основної винагороди та постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 р. №1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 1 ч. 2 ст. 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлено виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 3 до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Положеннями ч. 1 ст. 4 Закону № 1404-VIII визначені вимоги до виконавчого документа:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред`явлення рішення до виконання.

Відповідно до вимог ст. 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною 1 ст. 13 Закону № 1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону та за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Доводи позивача про те, що винавчий напис нотаріуса є предметом оскарження у Бориспільському міськрайонному суді Київської області та тому приватний виконавець не мав права відкривати виконавче провадження є необґрунтованими та не базується на вимогах законодавства.

Отже, суд зазначає, що відповідачем прийнято оскаржувану постанову про відкриття провадження правомірно та з дотриманням норм законодавства про виконавче провадження, оскільки у відповідача не було підстав для повернення виконавчого напису, а оскарження виконавчого документу в суді не є підставою для повернення виконавчого документа стягувачу.

Щодо твердження позивача про протиправність винесення постанови про стягнення мінімальних витрат та постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Частиною 4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Частиною 2 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Абзацом 3 ч. 3 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

Відповідно до п. 2 Розділу VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону. У разі якщо при закінченні виконавчого провадження або поверненні виконавчого документа витрати виконавчого провадження не були стягнуті, постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.

Згідно з розділом І видів та розмірів витрат виконавчого провадження, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2830/5 (далі - Наказ № 2830/5) до витрат виконавчого провадження належать, зокрема, витрати на виготовлення документів виконавчого провадження (папір; копіювання, друк документів; канцтовари), пересилання документів виконавчого провадження (конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку), плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.

Частиною третью статті 4 5 Закон № 1404-VIII, визначено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Аналізуючи вказані норми, суд дійшов до висновку, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. При цьому, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Вказана позиція суду повністю узгоджується з висновком Верховного Суду від 18.10.2018 по справі №442/2670/17.

Жодних доказів порушення порядку відкриття виконавчого провадження №61940144 чи не дійсності виконавчого документа, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, позивачем до суду не надано.

Відповідно, суд дійшов висновку, що державним виконавцем правомірно прийнято постанову стягнення з боржника мінімальної винагороди та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейська обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Виконавець може звернути стягнення на кошти боржника - юридичної особи, розміщені на його рахунках і на рахунках, відкритих боржником - юридичною особою через свої філії, представництва та інші відокремлені підрозділи (ч. 2 ст. 52 Закону 1404-VIII).

Згідно із ч. 3 ст. 52 ЗУ «Про виконавче провадження», не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Відповідно до ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

У порядку, встановленому цією статтею, виконавець, у провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувана чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Такий арешт знімається, якщо протягом п`яти днів з дня його накладення стягувач не звернеться до суду про звернення стягнення на грошові кошти такої особи в порядку, встановленому процесуальним законом.

Розглянувши наявні докази у матеріалах справи та зазначені норми в сукупності, судом встановлено що приватним виконавцем Говоровим П.В. при винесенні постанови про накладення арешту на кошти ОСОБА_1 вимог законодавства не порушено.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Проте, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а також не спростовано доводи відповідача.

При цьому, в ході судового розгляду відповідачем доведено правомірність прийняття оскаржуваних постанов.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 272, 287 КАС України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Щавінський В.Р.