Справа № 1.380.2019.005273
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2020-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.005273 пров. № А/857/4602/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Курильця А.Р., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судового засідання Юник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року, прийняте суддею Сидор Н.Т. в м.Львові о 17 годині 26 хвилині, повний текст складено 04 березня 2020 року, у справі № 1.380.2019.005273 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 178-19 від 23.04.2019 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства; визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині не роз`яснення позивачу причин відмови, порушення порядку ознайомлення з рішенням та порядку оскарження рішення.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що своїй заяві до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області зазначив, що не може повернутися до країни свого походження через переслідування за політичну діяльність та релігійні переконання. Зокрема, вказав про свою належність до партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі та порушення щодо нього кримінальної справи за членство в цій начеб-то терористичній організації. Побоюється переслідувань у вигляді кримінального переслідування у випадку повернення до Росії, так як ситуація з політичними та релігійними переслідуваннями кожен день погіршується і це підтверджується інформацією про країну походження. Щодо діяльності політичної партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі (Партія ісламського визволення) зазначає, що методом діяльності такої є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Зазначає, що відповідачем при винесенні оскаржуваного рішення не враховано висновків викладених у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2018 у справі № 813/1065/18 щодо підстав скасування рішення Державної міграційної служби України від 02.02.2018 № 05-18. Вважає, що відповідач формально підійшов до прийняття оскаржуваного рішення, без належної оцінки інформації про країну походження позивача та побоювань останнього, тому таке, на його думку, є протиправним і підлягає скасуванню.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 178-19 від 23.04.2019 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, з підстав неповного з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що в результаті повторного аналізу матеріалів особової справи позивача, з урахуванням рішення суду, встановлено, що в обставинах справи позивача відсутні підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Під час повторного розгляду заяви позивача встановлено та враховано, що ОСОБА_1 перетнув державний кордон України незаконно в березні 2017 року. Спочатку не мав наміру звертатись за статусом біженця в Україні, а розглядав можливість їхати проживати до Австрії, тобто мав намір використати Україну, як транзитну.

Матеріали особової справи ОСОБА_1 свідчать, що останній є членом політичної партії Партія ісламського визволення (Хізб ут-Тахрір альІсламі), яка, згідно рішення Верховного Суду Російської Федерації від 14.02.2003 у №ГКПИ 03-116, визнана терористичною та її діяльність на території Російської Федерації заборонена. За словами позивача, в країні походження він переслідується за ознаками віросповідання і тому в 2017 році стосовно нього відкрито кримінальне провадження згідно Кримінального кодексу Російської Федерації за ч. 1 ст. 282 (розпалювання ненависті або ворожнечі) та ч. 2 ст. 205.5 (участь в діяльності терористичної організації). Таке переслідування пов`язане із свідомим порушенням ним чинного законодавства країни громадянської належності (причетність до діяльності забороненої терористичної організації), а його небажання повертатися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій.

Ризик можливого покарання позивача у країні громадянської належності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших громадян фігурантів кримінальних справ, пов`язаних з діяльністю заборонених екстремістських організацій. Позивач не повідомляє про ризик застосування до них негідного або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Вважає, що суд першої інстанції порушив норми чинного законодавства зобов`язавши Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки таке є повноваженнями суб`єкта владних повноважень.

Просить скасувати рішення суду і прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача Максимов А.О. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити без змін рішення суду, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Зазначає, що відповідачами не виконано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2018 у справі № 813/1065/18, що набрало законної сили, та правові висновки якого слід було врахувати при повторному розгляді матеріалів особової справи позивача. Також, наводить покликання на публікації в засобах масової інформації, які підтверджують переслідування позивача за його релігійні та політичні погляди.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, які просять залишити без змін рішення суду, представника відповідачів, який просить задоволити апеляційну скаргу, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 10.07.2017 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною звернення ОСОБА_1 вказав переслідування його владою Російської Федерації за політичні та релігійні переконання.

Рішенням ДМС від 02.02.2018 року №05-18 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2018, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2018 у справі № 813/1065/18 за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчини дії, зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 02.02.2018 № 05-18.

30.11.2019 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області надійшло рішення Державної міграційної служби України від 20.11.2018 № 50-18, прийняте відповідно до ч. 10 ст. 12 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2018 у справі № 813/1065/18.

Відповідно до Наказу Головного управління ДМС України у Львівській області від 13.12.2018 № 270 розпочато повторний розгляд заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

Рішенням Державної міграційної служби України № 171-19 від 23.04.2019 за результатами розгляду особової справи № 2017LV0025 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , на підставі повторного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС у Львівській області встановлено, що умови передбачені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні. Відтак, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 248 т.1).

Про зазначене рішення позивача поінформовано повідомленням від травня 2019 року (без дати) за №18 (а.с. 250 т.1).

Позивач вважає, що вищезгадане рішення ДМС України № 171-19 від 23.04.2019 прийнято за формальних підстав, без належної оцінки інформації про країну походження позивача і побоювань останнього, та без врахування висновків Львівського окружного адміністративного суду у рішенні від 10.07.2018 у справі № 813/1065/18 щодо підстав скасування рішення ДМС від 02.02.2018 № 05-18, а тому є всі підстави для зобов`язання ДМС України визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з таким рішення відповідача, позивач звернувся до суду.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем під час винесення оскаржуваного рішення про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не було повно, всебічно та об`єктивно розглянуто обставини особових справи позивача, не враховано висновки Львівського окружного адміністративного суду, встановлені рішенням від 10.07.2018 в адміністративній справі № 813/1065/18, що стало підставою для скасування попереднього рішення відповідача від 02.02.2018 № 05-18 та призвело до винесення ним повторно необґрунтованого рішення.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус спірних відносин визначено Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 року №3671-VІ (далі - Закон №3671-VI).

Згідно з п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України - ч. 5 ст. 5 цього Закону.

Згідно з ч.ч.1, 7 ст.7 Закону №3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону №3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - ч.2 ст.13 Закону №3671-VI.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуване рішення прийняте за результатами повторного розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2018 у справі № 813/1065/18, яке набрало законної сили, і яким встановлено ряд фактів по даній справі, які в силу ч. 4 ст. 78 КАС України не потребують доказування.

Зокрема, що політична партія Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі (Партія ісламського визволення), до якої належить позивач, є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами халіф. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема Amnesty International, визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі в цих країнах. Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як екстремістська за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких. Єдиною країною, де Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі заборонена як терористична організація, є Росія.

Розпорядженням Уряду РФ від 14.07.2006 №1014-р. Российскую газету визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними.

У федеральному випуску Российской газеты №4130 від 28.07.2006 (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під №17 у якому значиться Партія ісламського визволення (Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі).

Водночас Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999) та №1989 (2011) та 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, Аль-Каїді та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями (http: //www.un/org/sc/suborg/ru/sanctions/1267/agsanctionslist).

Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США (http: //www/state/gov/j/ct/other/des/123085.htm).

В Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі на території України.

Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто його членство у ХТІ не є перешкодою при прийнятті відповідного рішення.

У рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2018 у справі № 813/1065/18, яким скасовано попереднє рішення ДМС України про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд дійшов висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у ХТІ.

Таким чином, у позивача є обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у разі повернення до Російської Федерації.

Суд першої інстанції, з чим погоджується апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що при повторному розгляді заяви позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту Головним управління ДМС України у Львівській області належним чином не досліджено та не проаналізовано інформацію, повідомлену позивачем в цій заяві, анкеті та протоколах співбесід, а також не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації в Російській Федерації й не спростовано можливості загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження. Державною міграційною службою України необґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом першої та апеляційної інстанції, не встановлено передбачених статтею 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту умов, що перешкоджають наданню позивачу правового статусу біженця.

Апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що рішення Державної міграційної служби України № 178-19 від 23.04.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підлягає скасуванню, оскільки при повторному розгляді заяви позивача про визнання її біженцем орган міграційної служби не було повно, всебічно та об`єктивно розглянуто обставини особових справ позивача, не враховано висновки викладені в рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.07.2018 у справі № 813/1065/18, що стало підставою для скасування попереднього рішення відповідача від 02.02.2018 № 05-18.

Щодо покликання відповідача у апеляційній скарзі на те, що суд втрутився у дискреційні повноваження відповідного суб`єкта владних повноважень, то апеляційний суд зазначає наступне.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними повноваженнями є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Відповідно до пункту четвертого частини другої статті 245 КАС України суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

За приписами вказаної норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане законом йому право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але таке визнане судом протиправним з огляду на невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкт сладних повноважень прийняти певне рішення.

Суд не необмежений у виборі способів відновлення порушеного права особи, порушеного владними суб"єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то воно не може бути скасоване чи змінене з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

керуючись ч.3 ст.243, ст.308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 1.380.2019.005273, - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. П. Кушнерик
судді А. Р. Курилець
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 13.08.2020