Справа № 420/5442/19
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2020-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/5442/19

Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Одеса, 11 березня 2020 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В.

секретар судового засідання: Колесніков - Горобець І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року у справі за адміністративними позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішень № 273-19 та № 274-19 від 07.08.2019, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

16.09.2019 року до Одеського окружного адміністративного суду звернувся зпозовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач) до Державної міграційної служби України, (далі по тексту ДМС України, відповідач) в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 07.08.2019 року № 273-19, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 06.11.2019 року, судом об`єднано в одне провадження адміністративні справи №420/5442/19 за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №273-19 від 07.08.2019 року, зобов`язання вчинити певні дії та справу №420/5443/19 (суддя Вовченко О.А.) за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачі вказують на те, що вважають оскаржувані рішення ДМС України необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки приймаючи рішення, відповідач належним чином не вивчив та не проаналізував інформацію, що може бути доказом наявності умов для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Також позивачі вказали, що прийняте рішення порушує їх права, гарантовані Конституцією України та міжнародними договорами України, зокрема, право на отримання притулку в Україні, яке закріплене в ст.26 Конституції України.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 січня 2020 рокуадміністративний позов ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001) задоволено частково.

Визнано протиправним та скасувано рішення Державної міграційної служби України №273-19 від 07.08.2019 року.

Визнано протиправним та скасувано рішення Державної міграційної служби України № №274-19 від 07.08.2019 року.

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяви ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 про вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, ДМС України подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Так, Державна міграційна служба України зазначає, що звернення позивачів за міжнародним захистом на території України відбулось у зв`язку із необхідністю легального перебування, про що свідчать надані документи та інформація. Звернення з приводу набуття міжнародного захисту відбулось із значним зволіканням, після перебування на території України, та більш того, з моменту прибуття на територію України до моменту звернення 06.12.2018 року перебували на території України у якості нелегальних мігрантів. Цим самим позивачі порушили вимоги ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у 2018 році позивачі звернулись до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

Рішеннями Державної міграційної служби України від 07.08.2019 року № 273-19 та № 274-19 Позивачам було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

09 вересня та 10 вересня 2019 року позивачі отримали повідомлення, видані Головним управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 264 та № 265 від 15 серпня 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішеннями ДМС України, позивачі оскаржили їх у судовому порядку.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваних рішень діяв без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

Апеляційний суд не погоджується із вищевказаним висновком суду першої інстанції, вважає його необґрунтованим та таким, що не відповідає нормам матеріального права та обставинам, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту визначається Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Приписами статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, його прізвище, ім`я, по батькові та інші дані про нього попередньо, до встановлення особи, записуються за його вказівкою, про що зазначається в реєстраційному листку на особу та робиться відповідний запис на заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом. безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з частиною четвертою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до частин шостої та сьомої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Приписами пункту 4.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 (далі - Правила № 649) визначено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону; розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВКБ ООН), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29.04.2004) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Крім того, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, у першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Відповідно до матеріалів справи, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, керувався, окрім іншого даними відносно осіб позивачів, викладеними у їх заявах про отримання статусу біженця, анкетах та протоколах співбесіди.

Як свідчать матеріали особових прав шукачів притулку, вони не переслідувалися в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у відповідності до п.1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, під час звернення із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачами було чітко вказано, що на території країни громадянської належності вони не зазнавали переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання або політичних переконань. Також, не було зазначено і про застосування по відношенню до шукачів притулку будь-яких утисків в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Крім того, ані позивачі, ані їх близькі родичі, згідно даних поданих заявниками заяв, не були членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій в регіоні постійного проживання або поза його межами.

Як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_1 , до України він прибув 28.12.2017 року легально, на підставі паспортного документу та запрошення від громадянина України ОСОБА_5 .

Основною причиною виїзду з країни постійного проживання, позивачами було вказано можливе їх переслідування неофіційними групами, які не підтримують діючу владу в Ірані, через участь ОСОБА_1 у діяльності політичної партії «ЕтеммадМеллі», адже на території ОСОБА_6 він займався політичною діяльністю, а саме був членом вказаної політичної партії, представники якої зазнають переслідувань з боку офіційної державної влади Ірану.

Про вказані вище причини виїзду із країни громадянської належності вказувала і ОСОБА_2 .

Проте, судова колегія критично відноситься до наданої заявниками інформації, та погоджується з доводами апелянта про неправдоподібність таких доводів заявника та їх суперечливість, оскільки як вбачається з позовної заяви, під час звернення до суду, позивачем ОСОБА_1 , що є членом іншої політичної партії «ХезбеМеллі народний фронт Ірана».

Разом з цим, на думку апеляційного суду, у заявах про надання статусу біженця, позивачі не довели достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтуються їх заяви, позаяк шукачі притулку не володіють та не цікавляться актуальною інформацією про діяльність політичної партії «ЕтемадМеллі» станом на теперішній час; ОСОБА_1 надав документальний доказ власного членства у вказаній політичній партї, копія партійного листа якого наявні в матеріалах справи, наданий під час проведення додаткової співбесіди від 24.01.2019 року, аналізом якого з урахуванням офіційного перекладу та пояснень особи було встановлено, що лист датований 25.05.1396 за персидським календарем (16.08.2017 за григоріанським календарем) та підписаний ІльясомХазраті, який згідно встановлених ДМС України даних, не обіймає жодних посад у вказаній політичній партії з 2010 року.

Наведене дає обґрунтовані підстави вважати, що наданий на підтвердження членства позивача у партії обґрунтовано не може бути врахований під час розгляду питання про отримання позивачами притулку в Україні в якості належного документального доказу.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необґрунтованим твердження позивачів про наявність побоювання зазнати переслідування з боку державної влади Ірану через членство Расулнеджад Іса Ісмаєл в політичній партії «Етемад Меллі», оскільки відповідачем було встановлено, що особою не доведено факту власного членства в будь-якій політичній партії Ірану.

Окрім того, ДМС України не встановлено фактів переслідування представників зазначеної політичної партії на території Ірану з боку офіційної влади країни.

Згідно матеріалів особової справи шукача притулку Аліколурі ОСОБА_7 колегією суддів встановлено, вона вибули з країни громадянської належності легально авіарейсом Тегеран (Іран) - Київ (Україна) на підставі паспортного документа громадянина Ірану та оформленої багаторазової візи до України зі строком дії до 01.06.2018 року на запрошення друга чоловіка на установчі дані ОСОБА_5 , який громадянином України.

При цьому із заявою про набуття міжнародного захисту звернулась лише 06.12.2018 року.

Тобто, з 24.02.2018 року по 06.12.2018 року (майже 9 місяців) дана особа не потребувала міжнародного захисту, зокрема перебуваючи на території України з 01.08.2018 року до моменту звернення 06.12.2018 року у якості нелегального мігранта.

Вказані обставини свідчать про недотримання шукачем притулку вимог ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України ви 25.06.2009 року № 1: «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні», варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 16 лютого 2018 року по справі № 825/608/17 (№ К/9901/5193/17), постанові від 11.10.2018 по справі № 815/1892/17.

Аналізом матеріалів особових справ позивачів апеляційним судом встановлено, що шукачі притулку не зазнавали переслідувань, дискримінації, насильства, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання під час проживання в країні громадянської належності. З їх слів законодавство вони не порушували, до будь-яких видів відповідальності не притягувались.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що близькі позивачів у справі залишились проживати в Ірані, місце постійного проживання не змінювали, інформацію щодо їхнього переслідування або дискримінацію матеріали особових справ осіб, які звернулись із заявами про визнання їх біженцями, не містять. Безпекова ситуація в регіоні, де залишились проживати близькі заявників цілком стабільна, в країні відсутні відкриті збройні конфлікти, про що свідчить наявна в джерелах ЗМІ та інтернет сайтах інформація.

Разом з цим, твердження суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_1 у разі добровільного повернення до ОСОБА_6 зазнає арешту та подальшого позбавлення волі з боку діючої влади країни його громадянської належності та провладної політичної організації «Хеззбола» за власні політичні переконання та членство в політичній партії національної довіри Ірану, колегія суддів вважає хибними, оскільки як вірно вказується апелянтом, відповідно до наданої відповідачем опрацьованої інформації по країні походження, « ОСОБА_8 » є ліванською політичною-військовою організацією, яка визнана терористичною в багатьох країнах світу та інформація щодо діяльності вказаної організації на території Ірану взагалі відсутня.

Пункт 62 Керівництва (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейним або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Колегією суддів встановлено, що позивачі безперешкодно виїхали з країни своєї громадянської належності шляхом оформлення українських віз в Посольстві України в Ірані на запрошення громадянина України, ОСОБА_1 офіційно звернувся до Посольства в м. Тегеран 12.12.2017 року, що в свою чергу спростовує твердження шукача притулку про його нібито переховування у родичів від державної влади країни громадянської належності.

Крім того, згідно зібраних у матеріалах особової справи ОСОБА_1 письмових доказів, влітку 2017 року заявник виїжджав на відпочинок до Європейської країни (Болгарія) де перебував протягом 40-45 діб.

В свою чергу, приймаю той факт, що Болгарія є підписантом Конвенції та Протоколу про статус біженців, заявник фактично мав можливість звернення за міжнародним захистом у вказаній країні у разі наявності в нього обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань або дискримінації в країні своєї громадянської належності.

Враховуючи вказані встановлені обставини, колегія суддів вважає необґрунтованими та хибними висновки суду першої інстанції для часткового задоволення позовних вимог, оскільки сама по собі інформація по країні походження шукачів притулку не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такими заявами або визнання осіб такими, що потребують додаткового або тимчасового захисту без наявності передбачених на це законодавчих підстав щодо конкретної особи, яка звертається за захистом.

Правові висновки апеляційного суду узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у багатьох рішеннях, зокрема у постанові від 25.02.2020 року у справі № 640/4716/19, від 06.03.2019 року у справі № 826/14576/16, від 06.03.2019 року у справі № 815/2505/17, від 04.03.2019 року.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта, що у дійсності основною метою звернення позивачів до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв`язку з наявністю в країні його громадської належності економічних проблем, бажанням потрапити до економічно стабільної країни, покращити життєві умови. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець», а підпадає під поняття «мігрант», у зв`язку із чим позивача, згідно з пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , оскільки оскаржувані рішення відповідача про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту є обґрунтованими та такими, які повністю відповідають нормам діючого законодавства, яке регулює спірні правовідносини та недоведеністю позивачами потреби у міжнародному захисті.

Згідно ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховую, що судом першої інстанції було невірно встановлено спірні обставини та неправильно застосовано норми права, якими регулюються спірні правовідносини, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції з ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року у справі № 420/5442/19 за адміністративними позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішень № 273-19 та № 274-19 від 07.08.2019, зобов`язання вчинити дії скасувати.

Прийняти у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішень № 273-19 та № 274-19 від 07.08.2019, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 14 серпня 2020 року.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Єщенко О.В. Димерлій О.О.