Справа № 280/2746/20
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2020-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

12 серпня 2020 року Справа № 280/2746/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (69095, м. Запоріжжя, вул. Гоголя, 147, )

до Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія СТІНГРЕЙ» (69106, м. Запоріжжя, вул. Скворцова, буд. 236 )

про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2019 році

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (надалі - позивач) до Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія СТІНГРЕЙ» (далі по тексту, відповідач), в якому позивач просить суд стягнути з Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія СТІНГРЕЙ» на користь Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2019 році у розмірі 543 500,30 грн.

Ухвалою суду від 04 травня 2020 року зазначену позовну заяву було залишено без руху, в зв'язку з невідповідністю позовної заяви вимогам КАС України та позивачеві був наданий строк для усунення недоліків.

Так, на виконання вимог зазначеної ухвали 18 травня 2020 року на адресу суду надійшла заява від позивача з виправленими недоліками.

Однак, відповідно до наказу №121 від 22 квітня 2020 року «Про надання відпустки» суддя Татаринов Д.В. був відсутній на роботі у період з 18 травня 2020 року по 31 травня 2020 року.

Так, ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а перше судове засідання призначено на 26 червня 2020 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів (форма 10-ПІ річна-поштова), затвердженого наказом Мінпраці України від 10 лютого 2007 року №42 (надалі - Звіт), наданого відповідачем, середньооблікова кількість штатних працівників, що працювали у відповідача, за звітний період склала 413 осіб, таким чином, середньооблікова кількість осіб з інвалідністю, відповідно до нормативу, встановленого частиною 1 статті 19 Закону, на ТОВ «Компанія СТІНГРЕЙ» повинна складати 17 осіб. Вказує, що середня кількість осіб з інвалідністю у роботодавця склала 6 осіб, що є менше ніж встановлено нормативом. Зазначає, що статтею 20 Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю є менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративного-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, що за 2019 рік, на даному підприємстві складає: (17-6) х 49320,34 = 542523,74 грн. та пені 976,56 грн. Вказує, що суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу з працевлаштування осіб з інвалідністю у 2019 році відповідачем не сплачено. Просить позовні вимоги задовольнити та стягнути з ТОВ «Компанія СТІНГРЕЙ» зазначену суму адміністративно-господарських санкцій та пені.

Відповідач позовні вимоги не визнав, надавши 26 червня 2020 року до суду відзив на позовну заяву (вх.№29735), в якому зазначено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності (стаття 238 ГКУ). А стаття 218 ГКУ зазначає, що особа відповідає за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. Відповідач вказує на те, що ТОВ «Компанія СТІНГРЕЙ» самостійно розрахована кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів яка складає 17 робочих місць, що підтверджується Звітом про зайнятість і працевлаштування інвалідів відповідача та не заперечується позивачем. Також наказом по підприємству № 4 від 08 січня 2019 року відповідач виділив робочі місця (з переліку створених на підприємстві робочих місць, згідно штатного розкладу) для можливого працевлаштування інвалідів в 2019 році. Також зазначає, що відповідач надавав Запорізькому міському центру зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів у формі Звітів про попит на робочу силу (вакансії) по формі 3-ПН (що підтверджується підписами провідного фахівця з питань зайнятості) та подав Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів до відділення Фонду соціального захисту інвалідів.

У відзиві просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши надані суду письмові докази, всебічно і повно з'ясувавши на їх підставі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ТОВ «Компанія СТІНГРЕЙ» на виконання вимог чинного законодавства подало до позивача Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 рік (далі - Звіт).

У рядку 03 Звіту відповідачем самостійно визначено кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» № 875-ХІІ від 21 березня 1991 року (далі за текстом - Закон № 875-ХІІ) у кількості 17 осіб.

За змістом рядка 02 Звіту середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, становить 6 особа.

У зв'язку з невиконанням ТОВ «Компанія СТІНГРЕЙ» нормативу кількості штатних працівників осіб з інвалідністю позивач здійснив розрахунок суми адміністративно - господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів за 2019 рік, та листом №03.295/478 від 16 березня 2020 року "Щодо сплати адміністративно-господарських санкцій" повідомив відповідача про суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, яка має дорівнювати 542523,74 грн. Також повідомлено про банківські реквізити для сплати суми адміністративно-господарської санкції та попереджено про нарахування пені у разі порушення строків сплати.

У зв'язку з несплатою відповідачем суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2019 році у загальному розмірі 542523,74 грн. у добровільному порядку позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Частиною 8 статті 69 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що підприємство з правом найму робочої сили забезпечує визначену відповідно до закону кількість робочих місць для працевлаштування неповнолітніх, осіб з інвалідністю, інших категорій громадян, які потребують соціального захисту. Відповідальність підприємства за невиконання даної вимоги встановлюється законом.

Закон № 875-ХІІ визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону № 875-ХІІ з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я осіб з інвалідністю (частина 3 статті 17 Закону № 875-ХІІ).

Відповідно до положень частини 1 статті 18 Закону № 875-ХІІ забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Як зазначено у частині 3 статті 18 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною 1 статті 19 Закону № 875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною 2 статті 19 Закону № 875-ХІІ передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону (частини 3 статті 19 Закону № 875-ХІІ).

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним (частина 5 статті 19 Закону № 875-ХІІ).

Згідно приписів частини 1 статті 20 Закону № 875-ХІІ установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю.

З аналізу норм Закону № 875-ХІІ вбачається, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця, натомість вимагає від нього вжиття заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю, визначених у статті 18 Закону № 875-ХІІ.

При цьому, при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій суд виходить із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій, та враховує, що елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками.

Згідно з частиною 1 статті 217 ГК України господарськими санкціями визначаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

Відповідно до частини 1 статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для пропущення господарського правопорушення.

Статтею 238 ГК України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Відповідно до поданого відповідачем Звіту середньооблікова кількість штатних працівників, що працювали у відповідача у звітному періоді, склала 413 осіб, таким чином середньооблікова кількість осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною 1 статті 19 Закону № 875-ХІІ, складає 17 осіб, при цьому фактично працювало у звітному періоді 6 осіб з інвалідністю.

Судом встановлено, що підставою для застосування до відповідача адміністративно господарських санкцій стало невиконання нормативу для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Разом з тим, з наданих до матеріалів адміністративної справи письмових доказів встановлено, що на протязі 2019 року ТОВ «Компанія Стінгрей» (41X88526) надавала до Запорізького міського центру зайнятості звіти за формою 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії) для працевлаштування осіб з інвалідністю, а саме:

- 29 січня 2019 року на 8 вакансій за посадами: 1 інженер з пожежної безпеки; 1 - економіст; 1 начальник інформаційно-кадрового відділу; 1 інженер з інформаційної безпеки; інженер з нормування праці; 1 - економіст з праці; 1 інженер з підготовки кадрів; 1 - інженер з якості;

- 27 березня 2019 року на 11 вакансій за посадами: 1 інженер з пожежної безпеки; 2 - економіст; 1 начальник інформаційно-кадрового відділу; 1 інженер з інформаційної безпеки; 1 - інженер з нормування праці; 1 - економіст з праці; 1 інженер з підготовки кадрів; 1 - інженер з якості; 1 провідний інженер з технічного нагляду; 1 - фахівець (з документів);

- 18 червня 2019 року на 12 вакансій за посадами: 1 інженер з пожежної безпеки; 2 економіст; 1 начальник інформаційно-кадрового відділу; 1 інженер з інформаційної безпеки; 1 - інженер з нормування праці; 1 економіст з праці; 1 інженер з підготовки кадрів; 1 інженер з якості; 1 провідний інженер з технічного нагляду; 1 - фахівець (з документів); 1 диспетчер;

- 30 липня 2019 року на 12 вакансій за посадами: 1 інженер з пожежної безпеки; 2 економіст; начальник інформаційно-кадрового відділу; 1 інженер з інформаційної безпеки; 1 інженер з нормування праці; 1 економіст з праці; 1 інженер з підготовки кадрів; 1 інженер з якості; 1 провідний інженер з технічного нагляду, 1 фахівець (з документів), 1 диспетчер;

- 24 жовтня 2019 року на 12 вакансій за посадами: 1 - інженер з пожежної безпеки; 2 економіст; 1 начальник інформаційно-кадрового відділу; 1 інженер з інформаційної безпеки; 1 інженер з нормування праці; 1 - економіст з праці; 1 - інженер з підготовки кадрів; 1 інженер з якості; 1 провідний інженер з технічного нагляду; 1 фахівець (з документів); 1 диспетчер;

- 25 листопада 2019 року на 12 вакансій за посадами: 1 - інженер з пожежної безпеки; 2 - економіст; 1 - начальник інформаційно-кадрового відділу; 1 - інженер з інформаційної безпеки; 1 - інженер з нормування праці; 1 - економіст з праці; 1 - інженер з підготовки кадрів; 1 - інженер з якості; 1 провідний інженер з технічного нагляду; 1 - фахівець (з документів); 1 - диспетчер.

Крім того, відповідач займався самостійним пошуком інвалідів, з метою працевлаштування, шляхом подання оголошень в газеті «Работа для всех» та «Карьера».

Суд зазначає, що передбачена частиною 1 статті 20 Закону № 875-ХІІ міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов'язку здійснити грошовий платіж на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або 1) в разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 18 Закону, а саме: не виділення та не створення робочих місць, не надання державній службі зайнятості інформації, не звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування інвалідів, або 2) в разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої, п'ятої статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні інваліда, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості.

Зазначені висновки суду узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постановах від 20 червня 2011 року у справі № 21-60а11, Верховного Суду, викладеними в постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 820/2124/16, від 28 лютого 2018 року у справі № 807/612/16, від 20 березня 2018 року у справі 802/707/17-а, від 11 вересня 2018 року у справі № 812/1127/18, від 19 грудня 2018 року у справі № 812/1140/18, від 23 липня 2019 року у справі № 820/2204/16, від 31 липня 2019 року у справі №812/1164/18, від 31 січня 2020 року у справі № 823/763/17, від 24 лютого 2020 року у справі № 20/2132/17.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем виконані вимоги Закону № 875-ХІІ щодо вжиття заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю. Доказів того, що підприємство не створило робочі місця для осіб з інвалідністю, відмовляло їм у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавало Державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування таких осіб, або несвоєчасно звітувало Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, позивачем не надано, відтак підстави для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій відсутні.

У відповідності до статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оскільки твердження позивача про порушення відповідачем вимог Закону № 875-ХІІ та правомірність застосування адміністративно-господарських санкцій спростовується матеріалами справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів.

Керуючись статтями 5, 9, 77, 132, 139, 143, 243-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (69095, м. Запоріжжя, вул. Гоголя, 147, ) до Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія СТІНГРЕЙ» (69106, м. Запоріжжя, вул. Скворцова, буд. 236 ) про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2019 році - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд.

Рішення в повному обсязі складено та підписано 12 серпня 2020 року.

Суддя Д.В. Татаринов