Справа № 280/3527/20
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-08-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2020 року Справа № 280/3527/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Семененко М.О., за участю секретаря судового засідання Стовбур А.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_2 ), в якому позивач просить суд:

1) визнати протиправною відмову відповідача щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 15.07.2019 по 12.12.2019 (дату набрання законної сили рішенням суду у справі №280/4044/19) щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій;

2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15.07.2019 по 12.12.2019 (дату набрання законної сили рішенням суду у справі №280/4044/19) щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з 12 місячного грошового забезпечення перед звільненням.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує, що був звільнений з ВЧ НОМЕР_2 у листопаді 2018 року, однак в період проходження служби відповідачем нарахування грошового забезпечення проводилося не у повному обсязі, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26.09.2019 у справі №280/4044/19, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12.12.2019, стягнуто з ВЧ НОМЕР_2 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак ВЧ НОМЕР_2 у нарахуванні та виплати середньомісячного заробітку відмовила з посиланням на те, що на військовослужбовців не поширюється норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП). Позивач вважає таку відмову протиправною, просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 01.06.2020 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду: позовної заяви відповідно до кількості учасників справи, у якій необхідно зазначити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо початку строку затримки розрахунку при звільненні саме з 15.07.2019.

15.06.2020 від позивача до суду надійшов уточнений адміністративний позов, в якому позовні вимоги викладені у наступній редакції:

1) визнати протиправною відмову відповідача щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 02.11.2018 по 12.12.2019 (дату набрання законної сили рішенням суду у справі №280/4044/19 щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій);

2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 02.11.2018 по 12.12.2019 (дату набрання законної сили рішенням суду у справі №280/4044/19) щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з 12 місячного грошового забезпечення перед звільненням.

Ухвалою суду від 22.06.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Відповідач не погодився із заявленими позовними вимогами та 16.07.2020 подав відзив (вх.№32466), у якому зазначає, що командування ВЧ НОМЕР_4 у своїй діяльності керуються Конституцією України та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних сил України, директивами Міністерства оборони та начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних сил України, іншими правовими актами. Звертає увагу, що спеціальне законодавство щодо проходження військової служби не передбачає такого виду відповідальності адміністрації, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні. Вказує, що у спірних правовідносинах відсутні підстави для застосування статті 117 КЗпП. Виходячи з наведеного просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

На підставі наявних письмових доказів суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_2 , має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_5 від 11.04.2017.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_2 від 02.11.2018 №292 молодшого сержанта військової частини за контрактом ОСОБА_1 , начальника радіостанції взводу зв`язку дивізіону артилерійської розвідки військової частини, звільнено в запас відповідно до пункту 2 підпункту «й» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII). З 02.11.2018 виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено до Добровеличківського районного військового комісаріату Кіровоградської області.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26.09.2019 у справі №280/4044/19, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12.12.2019, визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 , щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 11.04.2017 року по 02.11.2018 року, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення 02.11.2018 року. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 11.04.2017 року по 02.11.2018 року, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення 02.11.2018 року.

Відповідач перерахував позивачу кошти на виконання вказаного рішення 10.03.2020, що підтверджується платіжним дорученням №613 від 10.03.2020.

Позивач звернувся до відповідача із заявою від 18.03.2020, у якій просив виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду по справі №280/4044/19 (по березень 2020 року).

Листом від 27.03.2020 №1458 ВЧ НОМЕР_2 надала відповідь, у якій зазначила, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. На військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП не поширюється.

Не погодившись з відмовою у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що статтею 19 Конституції України передбачено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон №2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону № 2232-XII).

Відповідно до частини 4 статті 2 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовці визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів (стаття 1-1 цього Закону).

За правилами статті 1-2 вказаного Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Статтею 9 Закону №2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення № 1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Пунктом 242 Положення №1153/2008 визначено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Суд зазначає, що нормами права, що регулюють проходження військової служби, не врегульовано порядок здійснення компенсаційних виплат за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця.

Зокрема, приписи Закону №2011-XII не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплата середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також не містять норми, яка б визначала право військовослужбовця на отримання такої компенсації.

Між тим, згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже нормами КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд зазначає, що загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум при звільненні з військової служби, керуючись метою забезпечення рівності прав у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №825/598/17 (провадження №К/9901/23837/18).

На підставі викладеного, суд відхиляє доводи відповідача про те, що положення КЗпП на спірні правовідносини не поширюються.

За змістом статті 117 КЗпП України нею регулюються два випадки: - невиплата з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір; - невиплата належних звільненому працівникові сум при наявності спору про їх розміри.

Оскільки виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є мірою відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок з працівником, то перелік випадків, за які така відповідальність застосовується, є вичерпним і не може бути розширений за рішенням суду.

Отже, статтею 117 КЗпП України не регулюються правовідносини, коли спірним є питання не розміру виплат, а самого права особи на отримання виплат при звільненні.

Суд вважає, що спір стосовно розміру належних працівникові для виплати сум і спір щодо права працівника на виплату йому певних сум не є тотожними, оскільки в першому випадку право працівника на певні виплати (надбавка, компенсація, допомога) не оспорюється, а спірним є лише їх розмір, в другому ж випадку оспорюється саме право особи отримувати ту чи іншу виплату безвідносно до її розміру, оскільки нарахування цієї виплати взагалі ще не здійснювалось.

При цьому, розмежування у статті 117 КЗпП України спорів про розмір виплати та про право на виплату є логічним з огляду на те, що за своєю правовою природою виплата середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є мірою відповідальності роботодавця за затримку виплати належних сум, а частина 2 статті 117 КЗпП України на підтвердження цього містить посилання щодо необхідності встановлення у спірних відносинах вини роботодавця.

Як вбачається з рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26.09.2019 у справі №280/4044/19 в день звільнення відповідачем не було виплачено позивачу компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій у зв`язку з тим, що за його переконанням позивач не мав відповідного права. Вирішення Верховним Судом зразкової справи з аналогічних правовідносин (№620/4218/18) підтверджує їх спірний характер і об`єктивну наявність проблеми з цього питання на території всієї країни.

Отже, в даному випадку відсутня вина відповідача у невиплаті спірної компенсації в день звільнення.

Крім того, норми статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати належних працівникові сум.

За таких обставин суд вважає, що за наявності спірних правовідносин щодо права на отримання належних звільненому працівникові сум, вимоги позивача про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розумінні ч.1 ст.117 КЗпП України є безпідставним.

Аналогічним чином застосовані норми права у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №810/1543/17 (провадження №К/9901/15731/18).

Отже, відповідно до фактичних обставин справи, відповідач станом на день звільнення позивача компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не нарахував та не виплатив. За змістом судового рішення у справі №280/4044/19 відповідач заперечував наявність підстав для виплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, тобто вказана виплата мали між сторонами спірний характер.

Оскільки право позивача на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 11.04.2017 по 02.11.2018 було оспорюваним, суд дійшов висновку, що у зв`язку з виплатою позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій на підставі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26.09.2019 у справі №280/4044/19 у позивача не виникло права на отримання середнього заробітку за час затримки виплати таких сум.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позову необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою в позові розподіл судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 9, 77, 143, 243-246, 255-262, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:
Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач - Військова частина НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 17.08.2020.

Суддя М.О. Семененко