Справа № 640/25284/19
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2020-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Рагімовій Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.07.2020 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відділу примусового виконання рішення департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, що проявилася у невиконанні вимог законодавства України при прийнятті постанови від 18.11.2019 про закінчення виконавчого провадження;

- скасувати постанову від 18.11.2019 про закінчення виконавчого провадження;

- зобов`язати відділ примусового виконання рішення департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України провести виконавчі дії в порядку, встановленому законодавством.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.07.2020 позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність відділу примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, що проявилася у невиконанні вимог законодавства України при прийнятті постанови від 18.11.2019 про закінчення виконавчого провадження; визнано протиправною та скасовано постанову від 18.11.2019 про закінчення виконавчого провадження № 59294673; в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відділ примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2019 в адміністративній справі № 826/5820/18 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невиконання пункту 16 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII; зобов`язано Кабінет Міністрів України забезпечити прийняття нормативно-правового акта про умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури; в іншій частині адміністративного позову відмовлено.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2019 апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи - Пенсійний фонд України, Міністерство соціальної політики України про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання вчинити дії - повернуто особі, яка її подала.

22.04.2019 Окружним адміністративним судом міста Києва видано виконавчий лист № 826/5820/18 з метою виконання рішення суду, яке набрало законної сили, в частині зобов`язання Кабінету Міністрів України забезпечити прийняття нормативно-правового акта про умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2019 апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України залишено без задоволення; рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2019- без змін.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі також - державний виконавець) від 29.07.2019 відкрито виконавче провадження № 59294673 з виконання виконавчого листа від 22.04.2019 №826/5820/18.

Державним виконавцем винесено вимогу від 22.08.2019 № 59294673/7-20.1, в якій просить Кабінет Міністрів України повідомити про стан виконання рішення суду, про заходи, які вжиті на його виконання та посадових осіб, на яких покладено обов`язок його виконання; надати відповідне письмове пояснення в триденний термін з моменту отримання даної вимоги.

Листом Секретаріату Кабінету Міністрів України від 09.09.2019 №18645/0/2-19 (вх. Міністерства юстиції України 11123-4-19 від 10.09.2019) адресованому, зокрема, Міністерству юстиції України, розглянувши вимогу державного виконавця від 22.08.2019 № 59294673/7-20.1, надіслано копії резолюції Віце-прем`єр-міністра України від 30.07.2019 № 20378/13/1-18 та лист заступника Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 06.08.2019 №15994/0/2-19.

Постановою державного виконавця від 18.11.2019 закінчено виконавче провадження № 59294673, в мотивувальній частині якої зазначено, що відповідно до листа Секретаріату Кабінету Міністрів України від 09.09.2019 №18645/0/2-19 рішення суду боржником виконано, та відповідно до пункту 9 частини першої статі 39 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Вважаючи постанову державного виконавця від 18.11.2019 про закінчення виконавчого провадження № 59294673 протиправною, оскільки рішення суду не виконано в повному обсязі, позивач - стягувач у виконавчому провадженні, звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, мотивував своє рішення тим, що вчинення Віце-прем`єр-міністром України резолюції від 30.07.2019 №20378/13/1-18 відповідним міністрам, а також направлення заступником Державного секретаря Кабінету Міністрів України листа від 06.08.2019 №15994/0/2-19 на адресу Мінсоцполітики та Мін`юста про внесення відповідних пропозицій щодо забезпечення виконання рішення суду не свідчить про фактичне виконання боржником рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2019, яке набрало законної сили у відповідності до його змісту, у зв`язку із чим постанова від 18.11.2019 про закінчення виконавчого провадження є протиправною та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині задоволенню. При цьому, оскільки з моменту отримання листа Кабінету Міністрів України від 09.09.2019 № 18645/0/2-19 до дня винесення оскаржуваної постанови, відповідачем не здійснено жодних передбачених Законом № 1404 дій з перевірки фактичного виконання рішення суду боржником, то бездіяльність державного виконавця під час прийняття постанови від 18.11.2019 про закінчення виконавчого провадження є протиправною, а позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п.13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Отже, оскільки апелянт у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відділу примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, що проявилася у невиконанні вимог законодавства України при прийнятті постанови від 18.11.2019 про закінчення виконавчого провадження та визнанння протиправною та скасування постанови від 18.11.2019 про закінчення виконавчого провадження № 59294673, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі їх невиконання у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Пунктом 1 частиною першою статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з частиною першою, пунктами 16, 18 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Частиною четвертою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Пунктом 6 частиною п`ятою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що боржник зобов`язаний надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Відповідно до мотивувальної частини змісту рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2019 в справі № № 826/5820/18: «…Згідно з пунктом 3 розділу І Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII у статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" частину вісімнадцяту викладено у такій редакції: "Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України".

Відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII цей Закон набирає чинності з 01 січня 2015 року, крім пункту 42 розділу I цього Закону, який набирає чинності з 25 квітня 2015 року.

Пунктом 16 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII встановлено Кабінету Міністрів України у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом:

- забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону;

- забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Наведені правові норми вказують, що у місячний строк з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII, а саме з 01 січня 2015 року, Кабінет Міністрів України зобов`язаний забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону, у тому числі щодо визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури.».

Отже, зобов`язання Кабінету Міністрів України «забезпечити» прийняття нормативно-правового акта про умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, про що зазначено у резолютивній частині рішення, розуміє під собою виконання Кабінетом Міністрів України - боржником у виконавчому провадженні № 59294673, пункту 16 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України".

Так, ЄСПЛ неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що Уряд, як такий, який має право законодавчої ініціативи, має створювати умови щодо належного приведення законодавчої бази у відповідність до стандартів забезпечення соціальних гарантій громадян.

Аналогічну позицію Європейського суду з прав людини викладено, зокрема, в таких рішеннях: "Суханов та Ільченко проти України", "Будченко проти України", "Кечко проти України", "Ромашов проти України", "Шевченко проти України".

Тобто, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що належними доказами фактичного виконання рішення суду від 31.01.2019 у справі № 826/5820/18 є докази прийняття відповідного нормативно-правового акта.

Водночас, з матеріалів справи, а саме, копій виконавчого провадження № 59294673, встановлено, що підставою винесення оскаржуваної позивачем постанови та висновку про фактичне виконання судового рішення є лист Секретаріату Кабінету Міністрів України від 09.09.2019 № 18645/0/2-19 (вх. Міністерства юстиції України 11123-4-19 від 10.09.2019) адресований, зокрема, Міністерству юстиції України, наступного змісту: розглянувши вимогу державного виконавця від 22.08.2019 № 59294673/7-20.1, надсилаємо копії резолюції Віце-прем`єр-міністра України від 30.07.2019 №20378/13/1-18 та лист заступника Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 06.08.2019 №15994/0/2-19.

Зміст копії резолюції Віце-прем`єр-міністра України від 30.07.2019 № 20378/13/1-18 "До рішення окружного адміністративного суду м. Києва від 31.01.19 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.07.19 у справі №826/8520/18" Мінсоцполітики, Мінфін, Мінекономрозвитку, Мін`юст, Пенсійному фонду: "Прошу розглянути та подати Кабінетові Міністрів в установленому порядку узгоджені пропозиції".

До резолюції долучено копії рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2019 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2019 у справі № 826/8520/18.

Зміст листа заступника Державного секретаря Кабінету Міністрів України від 06.08.2019 № 15994/0/2-19: "Відповідно до §146 Регламенту Кабінету Міністрів України надсилаємо лист Мін`юсту від 29 липня 2019 р. №59294673/7 і постанову про відкриття виконавчого провадження від 29 липня 2019 р. ВП №59294673 для розгляду та внесення відповідних пропозицій щодо забезпечення виконання рішення суду разом з проектом відповідного акта Кабінету Міністрів України».

Враховуючи вищевикладене та зміст рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2019, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вчинення Віце-прем`єр-міністром України від 30.07.2019 № 20378/13/1-18 резолюції відповідним міністрам, а також направлення заступником Державного секретаря Кабінету Міністрів України листа від 06.08.2019 № 15994/0/2-19 на адресу Мінсоцполітики та Мін`юста про внесення відповідних пропозицій щодо забезпечення виконання рішення суду не свідчить про фактичне виконання боржником вказаного рішення, яке набрало законної сили, у зв`язку із чим позовні вимоги в частині протиправності прийнятої постанови від 18.11.2019 про закінчення виконавчого провадження підлягають задоволенню.

Щодо протиправної бездіяльності державного виконавця під час прийняття постанови від 18.11.2019 про закінчення виконавчого провадження, яка полягає у невиконанні приписів законодавства, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувану постанову державним виконавцем винесено 18.11.2019, в той час, як лист Секретаріату Кабінету Міністрів України від 09.09.2019 № 18645/0/2-19, на підставі якого державним виконавцем закінчено виконавче провадження № 59294673, отримано 10.09.2019 (вх. Міністерства юстиції України 11123-4-19), тобто, виконавче провадження № 59294673 закінчено більше ніж через два місяці після отримання листа Кабінету Міністрів України.

Водночас, у матеріалах справи та виконавчого провадження відсутні докази перевірки державним виконавцем виконання боржником виконавчого документу в частині прийняття нормативно-правового акту.

Отже, з моменту отримання листа Кабінету Міністрів України від 09.09.2019 № 18645/0/2-19 до дня винесення оскаржуваної постанови, відповідачем не здійснено жодних передбачених Законом №1404 дій з перевірки фактичного виконання рішення суду боржником, а тому суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Також, надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.07.2020 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.