Справа № 826/6594/18
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6594/18 Суддя (судді) першої інстанції: Пащенко К.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Шурка О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.04.2020 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління державної міграційної служби України в Київській області, про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління державної міграційної служби України в Київській області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12.04.2018 № 8.5-1171/8-18 про відмову у задоволенні скарги на рішення УДМСУ у Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.04.2020 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, при цьому, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Так, у відповідності до положень ч. 1 ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 11.01.2010 позивач звернулась до органу ДМС України із заявою про визнання біженцем, однак, 29.01.2010 їй було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця на підставі того, що її заява є очевидно необґрунтованою. Позивач оскаржила рішення в судовому порядку, проте, у зв`язку з введенням в Україні інституту додаткового захисту позовна заява була відкликана.

30.05.2012 ОСОБА_1 повторно звернулась до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, рішенням ДМС України від 17.09.2012 № 495-12 їй було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 15.11.2012 у справі № 2а-1870/8520/12, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.02.2013, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення від 17.09.2012 № 495-12 протиправним та зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання статусу біженця в Україні відмовлено.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 23.05.2013 у справі № 818/2239/13-а, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24.07.2013, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення від 17.09.2012 № 495-12 протиправним та зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відмовлено. У відкритті касаційного провадження було відмовлено.

11.12.2014 заявниця звернулась до УДМС України в Сумській області із повторною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у зв`язку з новими обставинами, які, на думку заявниці, виникли під час її перебування в Україні та через які її життю та свободі загрожує небезпека в разі повернення до країни громадянської належності, а саме: її участь у подіях на Майдані, які відбулися в Україні наприкінці 2013 - початку 2014 року, її волонтерська діяльність в Ірпінському військовому шпиталі, де лікуються військовослужбовці із зони АТО, та факт появи у розпорядженні компетентних органів Республіки Білорусь інформації про звернення заявниці за захистом в Україні.

31.12.2014 наказом УДМС України в Сумській області № 170, позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує податкового захисту, оскільки її заява визнана очевидно необґрунтованою. Заявниця оскаржила до ДМС України вказане рішення. За результатами розгляду скарги ДМС України прийнято рішення від 02.03.2015 № 12-15 про її відхилення. В подальшому, позивач звернулася до суду з позовною заявою щодо визнання незаконним рішення УДМС України в Сумській області від 31.12.2014 № 170 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язання прийняти рішення про оформлення таких документів.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 11.06.2015 у справі № 818/1151/15, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.09.2015, визнано протиправним та скасовано наказ УДМС України в Сумській області від 31.12.2014 № 170 та зобов`язано УДМС України в Сумській області повторно розглянути заяву від 11.12.2014 про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Постановою Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 818/1151/15 (провадження К/9901/1130/18) постанову Сумського окружного адміністративного суду від 11.06.2015 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.09.2015 у цій справі залишено без змін.

На виконання вказаного рішення суду та відповідно до наказу УДМС України в Сумській області від 09.10.2015 № 179, здійснено повторний розгляд заяви від 11.12.2014 про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, під час якого встановлено, що заявниця має побоювання, що в разі повернення до Республіки Білорусь її можуть заарештувати та піддати покаранню за її участь у подіях українського Майдану та через її волонтерську діяльність у військовому шпиталі, де лікуються військовослужбовці із зони АТО.

09.03.2016 Державною міграційною службою України було прийнято рішення № 141-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 .

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 30.06.2016 у справі № 818/493/16, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2016, визнано протиправним рішення Державної міграційної служби України від 09.03.2016 № 141-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 та зобов`язано Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.12.2014 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Постановою Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 818/493/16 (адміністративне провадження К/9901/12730/18) постанову Сумського окружного адміністративного суду від 30.06.2016 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2016 у цій справі залишено без змін.

На виконання вказаного рішення суду, було здійснено повторний розгляд заяви від 11.12.2014 про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, під час якого встановлено, що заявниця вважає, що вона брала участь в акціях на підтримку Майдану в Україні; інформацію про події від неї отримували члени її сім`ї та друзі, що приїздили в Україну. Більшість знайомих просили її провести екскурсію на Майдані. Сам факт відвідування громадянами ОСОБА_1 наприкінці 2013-початку 2014 року негативно сприймався білоруською владою та правоохоронними органами, а тому постійне перебування у центрі подій та участь в демонстраціях значно погіршили її становище та можуть бути кваліфіковані як злочин за Кримінальним Кодексом Республіки Білорусь.

17.02.2017 Державною міграційною службою України було прийнято рішення № 49-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю умов, передбачених п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 18.05.2017 у справі № 818/422/17, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2017, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення № 49-17 від 17.02.2017 про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, зобов`язання визнати біженцем або особою, що потребує додаткового захисту відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.

Не отримавши бажаний статус, ОСОБА_1 14.02.2018 звернулась до Управління Державної міграційної служби України в Київській області із заявою № 35 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Управління Державної міграційної служби України в Київській області № 82 від 05.03.2018 було відмовлено ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням від 05.03.2018 № 41 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було повідомлено позивачу про відмову в оформленні документів. Зазначене повідомлення позивач отримана 14.03.2018, що підтверджується її підписом на зазначеному повідомленні.

19.03.2018 представником ОСОБА_1 подано до ДМС України скаргу у порядку ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

12.04.2018 за вих. № 8.5-1171/8-18 повідомлено представника позивача про результати розгляду скарги.

11.05.2018 Державною міграційною службою України прийнято рішення № 59-18 «Про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Не погоджуючись із результатами розгляду скарги, позивач звернулась до суду з позовом за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що правові наслідки для позивача за даних обставин породжує рішення про відхилення скарги від 11.05.2018 № 59-18, у той час, як оскаржуваний позивачем документ № 8.5-1171/8-18 від 12.04.2018, не є рішенням суб`єкта владних повноважень у силу норм КАС України та не породжує для позивача ані прав, ані обов`язків, що вказує на наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. Законодавством не передбачено можливості для оскарження в судовому порядку, та відповідно визнання протиправним та скасування будь-яких документів Державної міграційної служби, що формуються нею в процесі розгляду заяв і скарг осіб, які бажають отримати статус біженців або осіб, які потребують додаткового захисту.

Доводи апеляційної скарги:

- судом першої інстанції було порушено право апелянта на справедливий суд, передбачений ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року через явну суб`єктивність та упередженість, оскільки не було здійснено посилання на жодний доказ з боку апелянта;

- суд першої інстанції жодним чином не аргументував рішення по суті, а лише вказав про те, що власне оскаржуваний документ не є рішенням по суті;

- саме оскаржуване рішення - відмова у задоволенні скарги, є незаконним, необгрунтованим, упередженим і таким, що не відповідає міжнародним зобов`язанням України та національному законодавству у сфері захисту прав шукачів притулку, оскільки таке рішення Центрального апарату було прийнято з порушенням вимог чинного законодавства.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з нормами ч. 4 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Приписами ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», регламентовано, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з ч. 4 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Під час розгляду даного спору по суті в суді першої інстанції було досліджено, що 14.02.2018 Управлінням Державної міграційної служби у Київській області було прийнято до розгляду заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 35, яка була подана ОСОБА_1 . Заявниці було видано довідку про звернення за захистом в Україні від 14.02.2018 № 008823.

05.03.2018 головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Дударчуком Д.В. було складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у справі № 2018 KV 0035, за яким вважається за доцільне прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 .

Також, на підставі письмового висновку головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Дударчука Д.В. від 05.03.2018, Управлінням Державної міграційної служби України у Київській області було прийнято наказ від 05.03.2018 № 82 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Республіки Білорусь ОСОБА_1 ».

Повідомлення від 05.03.2018 № 41 було отримане ОСОБА_1 14.03.2018, у якому було роз`яснено, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

З урахуванням наведеного, позивач реалізувала право на оскарження рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернулась зі скаргою від 19.03.2018 до Державної міграційної служби України.

Слід звернути увагу на те, що процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, розгляду скарг тощо врегульована «Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, згідно п. 8.1 яких, ДМС відповідно до статті 12 Закону здійснює розгляд скарг на рішення територіальних органів ДМС: а) про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 8.2 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, у разі надходження до ДМС скарги на рішення територіального органу ДМС структурний підрозділ з питань біженців ДМС: а) реєструє скаргу в журналі реєстрації скарг на рішення територіального органу ДМС (додаток 35); б) витребовує особову справу заявника від територіального органу ДМС, що ухвалив оскаржене рішення; в) після отримання матеріалів особової справи заявника розглядає скаргу із дотриманням вимог, встановлених частинами шостою та сьомою статті 12 Закону; г) готує висновок за результатами розгляду скарги, в якому обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Крім того, згідно з п. 8.3 Правил № 649, за результатами розгляду скарги ДМС в межах строку, передбаченого частиною п`ятою статті 12 Закону, приймає одне з таких рішень: а) про задоволення скарги та скасування рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) про залишення скарги без розгляду.

У лівій частині першого аркуша рішення передбачається місце для фотокартки заявника або відцифрованого зображення його обличчя, яке може виконуватися способом принтерного друку.

Відповідно до п. 8.5 Правил № 649, рішення, передбачені пунктом 8.3 цього розділу, оформлюються рішенням ДМС (додаток 36), реєструються в журналі реєстрації рішень про розгляд скарг (додаток 37) та надсилаються разом з особовою справою заявника у встановленому порядку до відповідного територіального органу ДМС.

Згідно з нормами п. п. «а» п. 8.7 Правил № 649, у разі надходження від ДМС рішень, передбачених підпунктами «б», «в» пункту 8.3 цього розділу, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі письмове повідомлення про відхилення чи залишення без розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 38), з викладенням причин такого рішення і роз`ясненням порядку його оскарження, про що робиться відповідний запис у журналі реєстрації видачі повідомлень.

Колегія суддів враховує, що предметом даного позову є рішення Державної міграційної служби України «Про розгляд скарги» від 12.04.2018 № 8.5-1171/8-18, (а.с. 5 зворот) проте, вказаний лист не є рішенням ДМС України, в розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, на що правильно звернув увагу суд першої інстанції під час розгляду спору.

Рішення про розгляд скарги (а.с. 11-12), прийняте контролюючим органом в процедурі адміністративного оскарження будь-якого рішення, є таким, що не створює юридичних наслідків. Вказане рішення, прийняте за результатами вирішення спору в доюрисдикційній процедурі, є інформативним та не покладає на особу певних прав чи обов`язків, адже офіційним письмовим документом (рішенням), який породжує для такої особи права та обов`язки є - рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Натомість, судом першої інстанції було слушно зауважено, що в матеріалах справи наявне рішення «Про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» від 11.05.2018 № 59-18 (а.с. 103), яке відповідає всім критеріям рішення, що визначені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649.

Крім того, Державною міграційною службою перед прийняттям вищевказаного рішення від 11.05.2018 № 59-18, було підготовлено висновок від 10.05.2018 у справі № 2018KV0035 за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с. 104-111)

Таким чином, колегія суддів вважає цілком правильним висновок суду першої інстанції про те, що правові наслідки для позивача породжує саме рішення про відхилення скарги від 11.05.2018 № 59-18, у той час, як лист № 8.5-1171/8-18 від 12.04.2018 несе в собі лише інформативну навантаженість та яким представник позивача повідомляється про те, що розгляд скарги проведено.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому, слід зауважити, що обов`язковою ознакою нормативно-правового акту чи акту індивідуальної дії, а також відповідних дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, є створення ними юридичних наслідків у формі прав, обов`язків, їх зміни чи припинення, з урахуванням чого, до адміністративних судів можуть бути оскаржені лише рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі, на виконання делегованих повноважень.

Правильними також є висновки окружного суду про те, що предметом оскарження може бути, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або рішення про відхилення скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Саме вказані рішення є такими, що породжують для суб`єкта цих рішень певні права та/або обов`язки, а оскаржуваний позивачем лист № 8.5-1171/8-18 від 12.04.2018 за своїм змістом, не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії, не створює і не припиняє прав чи обов`язків особи, а лише фіксує певні обставини.

Колегія суддів вважає, що чинним законодавством не передбачено можливості для оскарження в судовому порядку будь-яких документів відповідного органу Державної міграційної служби, що формуються нею в процесі розгляду заяв і скарг осіб, які бажають отримати статус біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, адже зазначені документи не завжди є рішеннями суб`єкта владних повноважень у розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України, (нормативно-правовими актами чи правовими актами індивідуальної дії) та не завжди створюють наслідки для такої особи, доповнюючи змістовим навантаженням матеріали справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні позову, оскільки позивачем оскаржується документ, який за своїм змістом та суттю не є рішенням, у силу Кодексу адміністративного судочинства України, та не породжує для неї жодних правових наслідків. В обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їх зміст та юридичну природу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовна вимога щодо оскарження рішення управління про розгляд скарги задоволенню не підлягає, як і вимога про зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів, заявлена у цій справі, як похідна.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Висновки суду апеляційної інстанції за наслідком розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.04.2020.

Доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування/зміни оскаржуваного рішення.

У розумінні приписів КАС України, лист «Про розгляд скарги» не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке породжує безпосередньо для позивача правові наслідки, а є лише передумовою для прийняття відповідним компетентним органом рішення за результатами розгляду обставин викладених у скарзі на рішення.

Щодо посилань апелянта на те, що суд першої інстанції під час розгляду спору не перевірив доводи позивача по суті обставин відмови в прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів враховує, що підставою для відмови в задоволенні позову слугували обставини невірно обраного способу захисту порушених прав, з огляду на що, підстави позову можуть бути перевірені лише під час розгляду позовних вимог, за якими суд має прийняти рішення про задоволення/відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи та обгрунтування апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.04.2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко