Справа № 520/10612/19
Суддя: Рєзнікова С.С.
Дата ухвалення: 2020-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 р.Справа № 520/10612/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Рєзнікової С.С.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Бегунца А.О. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

представника позивача: Іванова Д.А.,

представника відповідача: Вишневського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 27.01.20 року по справі № 520/10612/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просила суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 20.09.2019 №322-18;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вищевказане рішення Державної міграційної служби України є необґрунтованим, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно не відповідає нормам чинного законодавства. ОСОБА_1 зазначила, що є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан та її побоювання полягають у переслідуваннях, які остання може зазнати в Афганістані від свого чоловіка, угрупування «Талібан» та радикалізованого населення через те, що позивача будуть вважати порушницею принципів, норм і цінностей ісламу, також позивач може стати жертвою гендерного і сексуального насилля. Побоювання ОСОБА_1 підтверджуються інформацією про країну походження.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2020 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачем зазначено, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Крім того, в апеляційній скарзі позивачем вказано, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області не проведено перевірки фактів, повідомлених позивачем, не вивчено усіх відповідних фактів, що стосуються країни походження, в тому числі інформації про те, що ОСОБА_1 може стати об`єктом переслідування чи завдання серйозної шкоди від терористичного угрупування «Талібан» як порушниця принципів, норм і цінностей ісламу в інтерпретації «Талібану», «прихильниця «західного способу життя», а також ризику для позивача стати жертвою гендерного насилля, загальнопоширеного насильства та системного порушення прав людини.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, не скористалась правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 13.08.2020 представники сторін підтримали свої правові позиції по справі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 17.12.2018 громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 звернулася до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУДМС України в Харківській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 103-111).

З висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 від 25.07.2019 судом апеляційної інстанції встановлено, що 17.12.2018 відносно громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ГУ ДМС України в Харківській області прийнято наказ №387 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що заявниці раніше відмовлялось у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не змінилися, заявниця видає себе за іншу особу.

Не погодившись з прийнятим наказом, заявниця скористалась правом на оскарження шляхом подання до ДМС України скарги на вказаний наказ.

Розглянувши матеріали особової справи, ДМС України прийнято рішення від 12.04.2019 №50-19 про задоволення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 135-146).

ГУ ДМС України в Харківській області, на підставі вищезазначеного рішення, прийнято наказ від 25.04.2019 №167 про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 (а.с. 127).

За результатами розгляду справи №2018КН/о-97 громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 25.07.2019 головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Харківській області Попко О.В. складено висновок, яким останній вважав доцільним відмовити громадянці Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 135-146).

Рішенням ДМС України від 20.09.2019 №322-19 громадянці Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 147).

Повідомленням від 02.10.2019 №89 ГУ ДМС України в Харківській області ОСОБА_1 проінформовано про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні (а.с. 148).

Не погоджуючись з рішенням ДМС України від 20.09.2019 №322-19, позивач звернулась до суду з вказаним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Україна є правовою державою, у якій визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, закони приймаються на її основі й мають відповідати їй (стаття 1, частини перша, друга статті 8 Основного Закону України).

Спірні правовідносини регулюються Законом України від 08.07.2011 №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі за текстом - Закон), яким визначено порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно ч. 6 ст. 8 Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону, рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає, що підставою для прийняття ДМС України оскаржуваного рішення є відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як свідчать матеріали справи, позивач була одружена та має 5-тьох дітей, постійно проживала в місті Герат, Ісламської Республіки Афганістан, та працювала у власному салоні краси. Після того як ОСОБА_1 розлучилась зі свої чоловіком, він все одно не залишав її у спокої. Через побоювання зазнати переслідування з боку угрупування «Талібан», позивач вирішила виїхати з країни постійного проживання. Заявниця виїхала з Афганістану транзитом через Республіку Таджикистан, Російську Федерацію та прибула нелегально до України у 2013 році.

Вперше, 16.08.2013, ОСОБА_1 , вона ж ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зверталась до ГУДМС України в Закарпатській області. За матеріалами справи 2013UZ0044 заявниця мала паспортний документ громадянина Ісламської Республіки Афганістан серії НОМЕР_1 , виданий МВС Афганістану, м. Герат, який виданий 04.03.2013 терміном дії до 02.04.2016. За результатами вивчення матеріалів особової справи 2013UZ0044 ДМС України прийнято рішення від 11.02.2014 №15-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Вдруге, 20.06.2014, ОСОБА_1 , вона ж ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зверталась до УДМС України в Чернігівській області. За матеріалами справи 2014СN0019 остання паспортного документа, який посвідчує її громадянство, не мала. На основі всебічного вивчення матеріалів особової справи 2014СN0019 ДМС України прийнято рішення від 21.11.2014 №636-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.

Згідно матеріалів справи, постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2014 примусово видворено за межі України громадянку Афганістану ОСОБА_4 , 1976 року народження.

Втретє, 17.12.2018, ОСОБА_1 звернулась із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУДМС України в Харківській області.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції за результатами повного та всебічного дослідження матеріалів адміністративної справи обґрунтовано встановлено, що позивачем в заяві-анкеті від 17.12.2018 не наведено жодних нових обставин, що надавались останнєю під час попередніх звернень до органів ДМС. Крім того, викладені в заявах обставини мають розбіжності.

Враховуючи, що ОСОБА_1 при першій подачі клопотання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, до ГУДМС України в Закарпатській області надавала свій національний паспорт громадянина Ісламської Республіки Афганістан, а при подальших зверненнях його приховує, а також при подачі трьох заяв-анкет (до ГУДМС України в Закарпатській області, УДМС України в Чернігівській області та ГУДМС України в Харківській області) вказує різні дати народження, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є підстави вважати, що громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (вона ж ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона ж ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) намагається видати себе за іншу особу, описуючи іншу історію, що носить характер зловживання процедурою.

Колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції стосовно того, що ОСОБА_1 свідомо постійно надає різну інформацію під час всіх трьох звернень з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України, оскільки, звертаючись тричі з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України, тричі повідомляє різні особові дані, певні факти життя, причини виїзду з Афганістану. Тобто, інформація є суперечливою та неправдоподібно, а сама заявниця таким шляхом намагається легалізувати своє перебування на території України.

Стосовно доводів апеляційної скарги про переслідування позивача в країні походження та постійного проживання - Ісламській Республіці Афганістан колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конвенції про статус біженців 1951 року, договірні Держави не будуть жодним чином висилати або повертати біженців до кордонів країни, де їхньому життю чи свободі загрожуватиме небезпека через їхню расу, релігію, громадянство, належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Колегія суддів зауважує, що в усіх трьох зверненнях до органів ДМС заявниця вказує трьох різних агентів переслідування в Афганістані, а саме: терористичне угрупування «Талібан», шуріна (брата чоловіка) та колишнього чоловіка.

Таким чином, з кожною подачею відповідної заяви на отримання міжнародного захисту в Україні заявниця намагається підсилити історію свого переслідування новими фактами на свою користь, однак які не знаходять свого суб`єктивного та об`єктивного підґрунтя для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з чим, такі звернення носять характер зловживання процедурою.

На основі відомостей, повідомлених заявницею у заяві-анкеті та у ході проведеної співбесіди щодо аспекту переслідування заявниці на батьківщині за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань судовим розглядом не встановлено відповідності позивача вимогам пункту 1 частини першої статті 1 Закону.

Під час перегляду апеляційною інстанцією оскаржуваного рішення встановлено, що позивачем не надано відповідачу жодних переконливих доказів, які б свідчили про переслідування заявниці на батьківщині та про будь-які обґрунтовані підстави для побоювання зазнати будь-якої шкоди в Ісламській Республіці Афганістан.

Повідомлені позивачем побоювання повернення до країни її походження не дають підстав визначити заявника біженцем через відсутність відповідних ознак біженця, викладених у Законі, оскільки вони повністю спростовуються наведеними фактами у Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 25.07.2019.

Враховуючи вказане вище суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не відповідає критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28.06.1951 та Протоколу щодо статусу біженців від 31.01.1967 та не має підстав для визнання її біженцем відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону.

Аналіз матеріалів особової справи позивача свідчить про те, що територію Ісламської Республіки Афганістан остання залишила свідомо.

ОСОБА_1 до матеріалів справи не додано належних доказів на підтвердження отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Отже, під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення колегією суддів встановлено, що заява ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 17.12.2018 є очевидно необґрунтованою через відсутність умов, зазначених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, вказана заява носить характер зловживання, оскільки ОСОБА_1 , з метою визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу та після відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, зазначені позивачем умови не змінилися.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення ДМС України від 20.09.2019 №322-19 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у зв`язку з чим, підстави для його скасування відсутні.

З метою обґрунтування вимог апеляційної скарги представником позивача в судовому засіданні повідомлено, що з боку третьої особи відбулось грубе порушення процедури розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав проведення лише однієї співбесіди з позивачем.

Так, відповідно до п. 4.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 (надалі - Правил), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

Згідно з п. 5.1 Правил, після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви.

Проте, в судовому засіданні представником позивача не зазначено, яку саме додаткову інформацію, що необхідна для оцінки справжності фактів позивач мала бажання повідомити, а також не наведено обґрунтованих доводів наявності підстав для встановлення третьою особою додаткової інформації від позивача, оскільки матеріали особової справи ОСОБА_5 містять необхідну кількість документів для прийняття обґрунтованого рішення.

Крім того, судовим розглядом встановлено, що попередня співбесіда з позивачем третьою особою не проводилась, з підстав прийняття наказу від 25.04.2019 №167 про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , за результатами розгляду скарги позивача та прийняття ДМС України рішення від 12.04.2019 №50-19 про задоволення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відтак, доводи представника позивача в цій частині є безпідставними та не спростовують вищевказаних висновків суду апеляційної інстанції.

Враховуючи, що апеляційним переглядом рішення суду першої інстанції встановлено відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення та задоволення позовних вимог в цій частині, відтак відсутні підстави для зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим, підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається..

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2020 року по справі №520/10612/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)С.С. Рєзнікова
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Мельнікова А.О. Бегунц
Повний текст постанови складено 17.08.2020 року