Справа № 160/6274/20
Суддя: Маковська Олена Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 серпня 2020 року Справа № 160/6274/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маковської О.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ у Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправними та скасувати рішення ГУ ПФУ у Дніпропетровській області про відмову в зарахуванні до загального страхового стажу позивача період здійснення ним підприємницької діяльності з 18.08.2000 по 01.07.2003 та призначенні йому пенсії, що викладене у повідомленні від 24.02.2020 №1887/03.05-п;
- зобов`язати ГУ ПФУ у Дніпропетровській області зарахувати до загального страхового стажу позивача період здійснення ним підприємницької діяльності з 18.08.2000 по 01.07.2003 та призначити та виплачувати пенсію за віком на пільгових умовах згідно п.б ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213, з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 з 14.02.2020.
В обґрунтування позовних вимог зазначено про безпідставність, на думку позивача, відмови в зарахуванні до страхового стажу роботи періоду здійснення ним підприємницької діяльності з 18.08.2000 по 01.07.2003 року на загальній системі оподаткування, у зв`язку з тим, що за вказаний період не було сплачено страхових внесків.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Від відповідача 13.07.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки в період з 18.08.2000 по 01.07.2003 позивач здійснював підприємницьку діяльність та перебував на загальній системі оподаткування шляхом сплати фіксованого податку, але так як сплати страхових внесків, за вказаний період, згідно даних індивідуальних відомостей про застраховану особу не було, зарахувати такий період до загального стажу роботи неможливо.
Щодо вимоги позивача про призначення пенсії відповідно за віком на пільгових умовах згідно п.б ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213, з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 з 14.02.2020, то відповідач вказав, що дана норма закону не дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, адже спір полягає у наявності необхідного страхового стажу, а не у наявності необхідного віку та пільгового стажу, збільшення яких у 2015 році було визнано Конституційним Судом України не конституційним.
Щодо позовної вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, то заперечуючи проти такої вимоги, відповідач вказав на те, що надані до суду документи не можуть бути підтвердженням того, що позивач поніс витрати на правову допомогу в даній справі, оскільки вони не містять інформацію, якою можна було б підтвердити сплату послуг, наданих адвокатом стосовно даної адміністративної справи.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено, що 14.02.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, за результатами розгляду якої, відповідач листом від 24.04.2020 №1887/03.05-п відмовив в призначені пенсії.
Відмова органу пенсійного фонду мотивована тим, що в довідці ГУ ДПС у Дніпропетровській області зазначено, що позивач в період з 18.08.2000 по 01.07.2003 перебував на загальній системі оподаткування шляхом сплати фіксованого податку, але оскільки сплати страхових внесків за вказаний період, згідно даних індивідуальних відомостей про застраховану особу, не було, то зарахувати такий період до загального стажу роботи неможливо.
Таким чином, за розрахунками відповідача загальний стаж роботи позивача складає 26 років 8 місяців 8 днів при необхідних - 27 років 6 місяців, а стаж роботи за Списком №2 - 8 років 4 місяці 25 днів, а тому право на пенсію, на думку відповідача, відповідно до ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове держане пенсійне страхування» (далі - Закон №1058) на дату звернення у позивача відсутнє.
Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся за захистом порушеного права до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Пунктом 2 ч.2 ст.114 Закону №1058 передбачено право на пенсію за віком на пільгових умовах працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених КМУ та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 27 років 6 місяців у чоловіків. З них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.
Відповідно до п.3-1 Прикінцевих положень Закону №1058 до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди, зокрема,: ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).
В той же час, відповідно до п.1 ст.14 декрету КМУ від 26.12.1992 №13-92 «Про прибутковий податок з громадян» (в редакції на дату, коли позивач був платником фіксованого податку) платник фіксованого податку, особи, які перебувають з ним у трудових відносинах, а також члени його сім`ї, які беруть участь у підприємницькій діяльності, звільняються від сплати нарахувань на фонд оплати праці, відрахувань та зборів на будівництво, реконструкцію, ремонт і утримання автомобільних доріг загального користування України, встановлених відповідно до Закону України "Про джерела фінансування дорожнього господарства України", податку на промисел, збору до Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення, збору на обов`язкове соціальне страхування, збору до Фонду України соціального захисту інвалідів, а також придбання торгового патенту згідно із Законом України "Про патентування деяких видів підприємницької діяльності".
Таким чином, суд критично ставиться до висновків відповідача про те, що в період з 18.08.2000 по 01.07.2003, коли позивач був платником фіксованого податку, він був звільнений від сплати збору на обов`язкове соціальне страхування, а тому в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутні інформація про сплату позивачем у спірний період страхових внесків.
Крім того, суд зазначає, що відповідачем не заперечується факт сплати позивачем фіксованого податку.
Щодо вимоги позивача про призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно п.б ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 з 14.02.2020, суд зазначає наступне.
Рішенням Конституційного суду від 23.01.2020 №1-р/2020 за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, п. 2 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, серед іншого визнано, що ст.13, ч.2 ст.14, п."б"-"г" ст.54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", визнані неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Застосуванню підлягають ст.13, ч.2 ст.14, п."б"-"г" ст.54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" на посадах, визначених у вказаних нормах, зокрема, чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.

Статтею 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" було передбачено зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку (60 років для чоловіків і 55 років для жінок) з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 10 років для працівників, зайнятих повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, та на 5 років для працівників, зайнятих повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці; зменшення пенсійного віку та стажу для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 5 років.

Отже, ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" було встановлено такий пенсійний вік: у п."а" для чоловіків - 50 років, для жінок - 45 років; у п. "б"-"з" для чоловіків - 55 років, для жінок - 50 років.

У Законі України "Про пенсійне забезпечення" зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", збережено вказану пропорцію щодо зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку без урахування різниці між пенсійним віком для чоловіків і жінок.

У ч.1 ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", встановлено однаковий пенсійний вік для чоловіків та жінок, а саме: у п. "а" - 50 років (на 10 років менше, ніж загальний пенсійний вік), у п. "б"-"з" - 55 років (на 5 років менше, ніж загальний пенсійний вік).

Таким чином, ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", передбачено поетапне збільшення пенсійного віку та стажу для працівників, зайнятих на роботах, визначених у цих нормах.

З підстав наведеного, норми ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" 23.01.2020 визнано неконституційними відповідно рішення Конституційного Суду.

Суд звертає увагу відповідача, що оскільки позивач звернувся до пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії 14.02.2020, то саме вказані норми підлягають застосуванню до спірних правовідносин, які відповідно склалися на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.

З огляду на викладене, суд доходить висновків про обґрунтованість заявлених позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в частині визнання протиправною та скасування відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у призначенні пенсії за віком за Списком №2.

Щодо вимог позивача в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати позивачу з 14.02.2020 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (в редакції рішення Конституційного Суду України Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020), слід зазначити таке.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 року №1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі. Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними) (аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року № 21-87а13).

Тобто, призначення та виплата пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2)визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3)визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Пунктом 8 частини 1 статті 4 КАС України передбачено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

З урахуванням викладеного, суд може лише зобов`язати Пенсійний орган повторно розглянути заяву про призначення пенсії, вказавши на виявлені порушення, допущені під час розгляду заяви позивача.

Таким чином, з урахуванням дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень, а також враховуючи те, що спірним в даному адміністративному процесі було питання зарахування певного періоду саме до загального стажу роботи позивача, в той час як питання пільгового стажу роботи судом не досліджувалось та позивачем не порушувалось у позовній заяві, та, відповідно, відповідачем не проводилось, то суд доходить висновку, про відсутність підстав для зобов`язання відповідача призначити та виплачувати з 14.02.2020 позивачу, пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (в редакції рішення Конституційного Суду України Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020 року).

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

З огляду на зазначене, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів відповідача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача від 14.02.2020 про призначення пенсії на пільгових умовах за віком за Списком №2, з урахуванням висновків суду.

Щодо вимоги позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Зазначені положення кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до пунктів 1, 5, 6 статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; захист - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні захисту прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

З приводу зазначеного питання висловлювався і Конституційний Суду України, так, пунктом 3.2 рішення від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Також Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті частини 2 статті 3, статті 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

Отже, з викладеного слідує, що до правової (правничої) допомоги належать, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру тощо.

За змістом пункту 1 частини 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною 4 статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно частини 5 статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 КАС України).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийнято рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015, у пунктах 34-36 рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009, у пункті 80 рішення у справі Двойних проти України від 12.10.2006, у пункті 88 рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, у пункті 268 рішення у справі East/WestAllianceLimited проти України від 02.06.2014, зазначається, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції, Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та адвокатом Вовком Михайлом Вадимовичем укладено договір про надання правової допомоги від 01.06.2020 №01/06/2020-С, яким передбачено, що адвокат зобов`язується надати клієнту юридичні послуги щодо захисту та представництва інтересів останнього з будь-яких питань, у тому числі по справі за позовом клієнта до ГУ ПФУ у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Пунктом 4.2 договору визначено, що вартість 1 години роботи адвоката щодо складання процесуальної документації до суду складає 1000 грн., але не менше ніж 500 грн. за складання будь-якого процесуального документу.

Також, в матеріалах справи міститься розрахункова квитанція від 01.06.2020 серія АВ-ТБ №009519, згідно якої визначено вартість послуг, а саме: складання позовної заяви - 3500 грн. та складання клопотання про витребування доказів - 500 грн.

Проте, суд зазначає, що наявна в матеріалах справи розрахункова квитанція від 01.06.2020 не підтверджує того, що витрати в розмірі 4000 грн. понесені саме позивачем ОСОБА_1 .

Жодних доказів того, що позивачем сплачено адвокату витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн. матеріали справи не містять, як і відсутні докази того, що сума в розмірі 4000 грн. отримана адвокатом в рамках даного адміністративного процесу.

Позивач у позовній заяві посилається на постанову Верховного Суду від 16.04.2020 у справі №727/4597/19, в якій суд касаційної інстанції дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Однак, судом не враховується дана правова позиція суду, оскільки факт отримання коштів не є спірним в даному процесі. Не підтвердженим матеріалами справи залишився факт сплати позивачем понесених витрат, а не факт їх отримання адвокатом.

Крім того, суд вважає неспівмірними витрати заявлені на складання позовної заяви в розмірі 3500 грн., оскільки дана справа є справою незначної складності.

Враховуючи положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та часткове задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 840,80 грн., підлягає частковому стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в розмірі 420,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 77, 139, 241-246, 257 - 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати відмову ГУ ПФУ у Дніпропетровській області у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 з підстав незарахування до загального страхового стажу періоду здійснення ним підприємницької діяльності з 18.08.2000 по 01.07.2003.

Зобов`язати ГУ ПФУ у Дніпропетровській області зарахувати до загального страхового стажу позивача період здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності з 18.08.2000 по 01.07.2003 та повторно розглянути заяву від 14.02.2020 з урахуванням висновків суду.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПІУ у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 420,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Маковська