Справа № 1.380.2019.005346
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2020-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.005346 пров. № А/857/4875/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Максимова А.О.,

представника відповідача Книша С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року (прийняте у м. Львові суддею Костецьким Н.В.; повний текст рішення складено 27.02.2020) в адміністративній справі № 1.380.2019.005346 за позовом громадян Російської Федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірними і скасування рішень, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року громадяни Російської Федерації (далі - РФ) ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (далі також - позивачі) звернулися до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просили:

- визнати неправомірним і скасувати рішення Державної міграційної служби України (далі ДМС України) від 20.08.2019 № 326-19 про відмову у визнанні громадянина РФ ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 20.08.2019 № 327-19 про відмову у визнанні громадянки РФ ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС України визнати громадян РФ ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;

- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі ГУ ДМС України у Львівській області) в частині нероз`яснення позивачам причин відмови та порядку оскарження рішення.

Позовні вимоги обгрунтовували тим, що оскаржувані рішення прийняті без повної оцінки основних елементів заяви про захист у їх співвідношенні з інформацією про країну походження заявника; суперечить положенням статей 1 та 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», нормам Правил розгляду заяв та оформлення документів та не відповідає принципам обґрунтованості, добросовісності і пропорційності рішень органів державної влади. При прийнятті спірних рішень відповідач не врахував вказаних ними доводів щодо наявності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні походження та наявності загрози їх життю. Вважають, що відповідач при повторному розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на виконання рішення суду формально підійшов до прийняття рішення, без належної оцінки інформації про країну походження позивачів та побоювань останніх, а тому такі рішення, на їхню думку, є неправомірними і підлягають скасуванню. Також всупереч законодавству України позивачам не роз`яснено порядок оскарження та причини відмови.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 20.08.2019 № 326-19 про відмову у визнанні громадянина РФ ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 20.08.2019 № 327-19 про відмову у визнанні громадянки РФ ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано ДМС України визнати громадян РФ ОСОБА_1 та ОСОБА_2 особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

У задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині нероз`яснення громадянам РФ ОСОБА_1 та ОСОБА_2 причин відмови та порядку оскарження рішення відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням в частині задоволених вимог, його оскаржила ДМС України, яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за невідповідності висновків суду обставинам справи; при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовано тим, що оскаржуване рішення прийняте з ретельним з`ясуванням усіх обставин. Переслідування позивачів пов`язане із свідомим порушенням чинного законодавства країни громадянської належності (причетність до діяльності забороненої терористичної організації) і їхнє небажання повертатися до країни громадянської належності є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій. Вказує, що заявники не повідомили щодо застосування негідного чи такого, що принижує гідність поводження чи покарання. Посилання на загальну ситуацію в країні щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності заявникам загрожує індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

Представник позивачів адвокат Максимов А.О. подав відзив на цю апеляційну скаргу, яким обґрунтовує безпідставність вимог апеляційної скарги та законність й обґрунтованість оскарженого відповідачем рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просить її задовольнити. Позивач та його представник, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просять у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга не належить до задоволення з таких підстав.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у м. Азнакаєво Республіки Татарстан, РФ, є громадянином РФ, за національністю - татарин, за віросповіданням - мусульманин. Рідна мова - татарська, вільно володіє російською та турецькою мовами.

14.07.2017 ОСОБА_1 звернувся до ДМС України з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною звернення ОСОБА_1 вказав переслідування його владою РФ за політичні та релігійні переконання. Під час подачі анкети-заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.07.2017 № 2017LV0023 позивач повідомив, що являється членом ісламської політичної організації Хізбут-Тахрір аль Ісламі, щодо нього порушено кримінальну справу та він перебуває в федеральному розшуку.

Під час співбесіди 30.06.2017 та 30.08.2017 ОСОБА_1 додатково повідомив, що на період його перебування в Турецькій Республіці, проти нього в РФ відкрито кримінальну справу за частинами першою, другою статті 205.5 Кримінального кодексу РФ.

19.02.2018 ДМС України прийнято рішення № 66-16 про відмову у визнанні громадянина РФ ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, у зв`язку із відсутністю стосовно нього умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилася у м. Казань Республіки Татарстан, РФ, є громадянкою РФ, за національністю - татарка, за віросповіданням - мусульманка. Рідна мова - татарська, вільно володіє російською та частково турецькою мовами.

01.07.2017 ОСОБА_2 звернулася до ДМС України з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною звернення ОСОБА_2 вказала, що її чоловік ОСОБА_1 є членом політичної партії Хізбут-Тахрір аль Ісламі. В РФ це є заборонена партія. У зв`язку з членством в партії на її чоловіка відкрито кримінальну справу.

Під час співбесіди 14.06.2017 та 14.08.2017 ОСОБА_2 було поставлено ряд загальнотеоретичних питань, які стосуються діяльності політичної партії ІНФОРМАЦІЯ_3 , у відповідях на які вона надала вичерпну інформацію. Факти, викладені заявницею про те, що вона має безпосереднє відношення до партії ІНФОРМАЦІЯ_3 , а зокрема що вона є її учнем, можуть вважатися правдоподібними.

13.04.2018 ДМС України прийнято рішення № 118-18 про відмову у визнанні громадянки РФ ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, у зв`язку із відсутністю стосовно неї умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.10.2018 в адміністративній справі № 813/1038/18, що набрало законної сили, зокрема, визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 19.02.2018 № 66-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина РФ ОСОБА_1 ; визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 13.04.2018 № 118-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки РФ ОСОБА_2 ; зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву, громадянина РФ ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 19.02.2018 № 66-18; зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву, громадянки РФ ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 13.04.2018 № 118-18.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.10.2018 у справі № 813/1038/18 ДМС України прийняла рішення від 12.04.2019 № 25-19 про повторний розгляд заяв громадян РФ ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з урахуванням обставин, які стали підставою для скасування рішень 19.02.2018 № 66-18 та від 13.04.2018 № 118-18.

Відповідно до рішення ДМС України від 12.04.2019 № 25-19 ГУ ДМС України у Львівській області прийнято накази від 02.05.2019 № 105, № 106 про здійснення повторного розгляду заяв громадян РФ ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з урахуванням обставин, які стали підставою для скасування рішень 19.02.2018 № 66-18 та від 13.04.2018 № 118-18.

14.05.2019 під час співбесіди ОСОБА_1 повідомив, що боїться стати жертвою переслідування, оскільки переслідується в РФ.

Відповідно до листа від 16.09.2019 УСБУ у Львівській області відомостями щодо обставин, за наявності яких ОСОБА_1 , не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не володіє.

ГУ ДМС України 20.08.2019 у справі № 2017LV 0023 складено Висновок про відмову у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

20.09.2019 ДМС України прийнято рішення № 326-19 про відмову у визнанні громадянина РФ ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, у зв`язку із відсутністю стосовно нього умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Повідомленням від 30.09.2019 № 52 повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

16.05.2019 ОСОБА_2 повідомила, що в РФ сім`ю переслідували, тому вони змушені були виїхати.

Відповідно до листа від 16.09.2019 УСБУ у Львівській області відомостями щодо обставин, за наявності яких ОСОБА_2 , не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не володіє.

20.08.2019 ГУ ДМС України у справі № 2017OD0076 складено Висновок про відмову у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено, що у заявниці відсутні умови для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

20.09.2019 ДМС України прийнято рішення № 327-19 про відмову у визнанні громадянки РФ ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, у зв`язку із відсутністю стосовно неї умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Повідомленням від 30.09.2019 № 53 повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із рішеннями від 20.09.2019 № 326-19 та № 327-19, позивачі звернулась до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірні рішення ДМС України від 20.09.2019 № 326-19, № 327-19 про відмову у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребує додаткового захисту не відповідають критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності (зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)), визначеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак порушує права та законні інтереси позивачів, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправними та скасування таких рішень.

Хоча позивачі не є біженцями, оскільки не переслідуються за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, проте потребують додаткового захисту як особи, які були змушені залишити країну походження внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, через участь у забороненій на території РФ партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі.

Тому, зважаючи на те, що відповідач протиправно прийняв рішення про відмову у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, з метою ефективного захисту прав позивачів та забезпечення реального виконання рішення суду, суд вважав за необхідне зобов`язати ДМС України визнати позивачів особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

За приписами пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 5 Закону № 3671-VI, відповідно до частини п`ятої якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців (надалі УВКБ ООН) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI визначено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону № 3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п`ята статті 10 Закону № 3671-VI).

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Судом встановлено, що основною причиною звернення за захистом в Україні позивачі вказують обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі.

Як на доказ того, що в РФ порушуються права мусульман та членів ХТІ позивачі посилаються на ряд публікацій у мережі Інтернет про те, що мусульман та членів ХТІ переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях ув`язнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, б`ють та застосовують тортури), а саме:

- щорічний звіт Комісії США по свободі віросповідання в країнах світу, 2016 г.: Россия, 02.05.2016: http://www.refworld.org.ru/docid/5943d7264.html.

- Міжнародна Амністія (Amnesty International), Доповідь Amnesty International 2016/17: Права людини в сучасному світі, 22.02.2017:

http://www.refworld.org.ru/docid/5901b0cc4.html.

- радіо Свобода, в Дагестані закрили ще одну мечеть, 06.12.2015:

http://www.refworld.org.ru/docid/5614 dе2f4. html.

Також, представник позивача надав до суду публікації з правозахисного центру Меморіал, судову практику та інші докази, що в своїй сукупності дають підставу суду дійти висновку, що у позивача існують об`єктивні побоювання за своє життя, свободу та здоров`я.

Встановлені судом обставини свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіштовхнутися позивач у разі його повернення в Росію.

Крім того, під час співбесіди 30.06.02017 та 30.08.2017, та в анкеті ОСОБА_1 ствердив, що в країні походження проти нього порушена кримінальна справа за частинами першою, другою статті 205.5 КК РФ (участь в терористичній організації) у зв`язку з членством у політичній партії Хізб ут-Тахрір альІсламі. Також, він не заперечив той факт, що станом на момент розгляду справи його оголошено в державний розшук.

На підтвердження вказаних аргументів ГУ ДМС України у Львівській області надано копії постанови про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого від 20.12.2016, копії постанови про розшук ОСОБА_1 від 20.12.2016, копії постанови про обрання ОСОБА_1 міри запобіжного заходу від березня 2017 року, з присвоєним номером кримінальної справи № 2532217 (том 2, а.с. 146 - 153).

Згідно з інформацією по країні походження, чимало членів "Хіхб ут- Тахрір" викривають через відношення до тероризму. Останнім часом в містах Казань, Альметьєвську, Набережних Челнах було порушено чимало кримінальних справ, а під час обшуків в членів "Хізб ут-Тахрір" вилучено ряд друкованої продукції, також списки про осіб, які тільки втупили в партію, і також вилучені електронні носії, які підтверджують агресивну антиконституційну пропагандистську роботу серед мусульман республіки".

Крім того колегія суддів апеляційного суду враховую обставини, які були встановлені в рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 29.10.2018 в адміністративній справі № 813/1038/18, що набрало законної сили. У цьому рішенні суд, надаючи оцінку оскарженим рішенням ДМС України від 19.02.2018 № 66-18 та від 13.04.2018 № 118-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 , звернув увагу зокрема на те, що в листопаді 2013 вступив в силу Федеральний Закон від 02.11.2013 № 302-Ф3 Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації, який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (стаття 205.5 КК РФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (частина перша статті 205.5) передбачає покарання у позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (частина друга статті 205.5) позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

У травні 2014 року вступив в силу Федеральний Закон від 05.05.2014 № 130-Ф3 Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації, який передбачає, зокрема, посилення відповідальності за частиною першою статті 205.5 КК РФ, яка згідно нової редакції може включати довічне ув`язнення.

Також посилена відповідальність за ст. 282.2 і ст. 205.1 КК РФ, які застосовувалися раніше у справах про Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі. Тим самим законом до осіб, які вчинили злочин за ст. 205.5 КК РФ і деяким іншим, не застосовуються строки давності і не може бути назначено покарання нижче нижнього покарання, передбаченого вказаними статтями.

Окрім того, позивачі стверджують, що у ФСБ є списки людей, котрих вони планують ув`язнити. Водночас, як показує практика, людей з Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі, котрих арештовувала Федеральна служба Російської Федерації, надалі садили до в`язниці.

Поряд з цим, згідно відповіді Головного управління Національної поліції у Львівській області (сектор міжнародного поліцейського співробітництва), станом на 09.02.2018 ОСОБА_2 серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу, не значиться.

Окрім цього, як видно з матеріалів справи, Управління Служби безпеки України у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких громадянка Російської Федерації ОСОБА_2 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 3 т. 3).

Відповідно до відповіді Головного управління Національної поліції у Львівській області (сектор євро полу та інтерполу), станом на 04.08.2017 ОСОБА_1 значиться у розшуку, з метою арешту, для подальшого відбування покарання строком 20 років за рішенням Советського районного суду м. Казань в РФ від 17.03.2017 (учасник терористичного угрупування), ініціатор РФ.

Згідно видруку з бази даних ГС Інтерполу Валієва рішенням Советського районного суду м. Казань в РФ від 17.03.2017 засуджено до 20 років позбавлення волі за статтею 205.5 КК РФ.

Аналізуючи ситуацію з дотриманням прав людини в Російській Федерації, суд дійшов висновку, що у випадку повернення позивачів до країни громадянської належності їхньому життю, здоров`ю, гідності та свободі, буде загрожувати реальна небезпека, через що в них є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвами переслідувань через політичні та релігійні причини.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позивачі не є біженцями, оскільки не переслідуються за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, однак потребують додаткового захисту як особи, які були змушені залишити країну походження внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, тобто, тривалого ув`язнення через участь у забороненій на території РФ партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі.

Позивачами наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності позивачі зазнавали переслідувань через своє активне членство у ІНФОРМАЦІЯ_4 . Оскільки загальна ситуація з правами людини в РФ після залишення її позивачами не покращилася то суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивачів зазнати переслідувань у разі їхнього повернення до Росії.

При цьому, судом не встановлено умов, які перешкоджають наданню позивачам правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачених статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд звертає увагу, що Державна міграційна служба України при повторному розгляді заяви позивачів не врахувала висновків суду, натомість рішеннями від 20.09.2019 № 326-19, № 327-19 відповідач повторно відмовив з тих же причин у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Приймаючи оскаржене рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачами в заявах про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесіди, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Російській Федерації й не спростував можливість загрози життю позивачів, їхній безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд дійшов висновку, що відповідач, ДМС України, безпідставно погодився з висновками відповідача, ГУ ДМС України у Львівській області, про відсутність встановлених пунктами 1 та 3 частини першої статті 1 Закону України № 3671-VI умов для визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, що призвело до прийняття оскаржених рішень від 20.09.2019 № 326-19, № 327-19 про відмову у визнанні громадян РФ ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

На переконання суду, така відмова не відповідає міжнародним принципам, так як позивачами обґрунтовано свої заяви та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем ці факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявників.

Згідно із частиною третьою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналізуючи зазначені норми законодавства та встановлені у справі обставини, колегія суддів апеляційного суду вважає, що вказані вище умови при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем у повному обсязі дотримані не були; а невстановлення всіх обставин щодо ситуації в країні походження позивачів, наявності обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань в країні походження та існування загрози для їхнього життя, як таких, що мають суттєве значення для прийняття рішення, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків відповідача про відсутність підстав для надання позивачам додаткового захисту.

Зважаючи на те, що відповідач протиправно прийняв рішення про відмову у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з метою ефективного захисту прав позивачів та забезпечення реального виконання рішення суду необхідно зобов`язати відповідача визнати громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

З приводу апелювання Державної міграційної служби України щодо наявності у них дискреційних повноваження та неможливість втручання в дискреційні повноваження шляхом зобов`язання таких органів вчинити дії, які відносяться до їх компетенції, колегія суддів апеляційного суду зазначає таке.

Законодавство України не містить визначення поняття «дискреційні повноваження». Натомість, визначення наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Проте, підстави, за яких орган відмовляє у визнанні особою біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення.

Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу прийняти рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або відмовити у визнанні особою біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Натомість, Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що дискреційними повноваженнями є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов та за наявності відповідного судового рішення, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяви позивачів у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяв.

Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення осіб із заявами, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

І у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення.

Також колегія суддів апеляційного суду зазначає, що втручанням у дискреційні повноваження відповідача. як суб`єкту владних повноважень, може бути прийняття судом рішення не про зобов`язання вчинити дії тощо, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення позову.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року в адміністративній справі № 1.380.2019.005346 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 14 серпня 2020 року.