Справа № 932/1759/20
Суддя: Литвиненко І. Ю.
Дата ухвалення: 2020-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я Справа № 932/1759/20

Ім`ям України Провадження № 2а/200/583/20

03 липня 2020 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська, у складі судді Литвиненка І.Ю., розглянувши у судовому засіданні у приміщенні суду у м. Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора 2 роти 3 батальйону управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Коломийченка Дмитра Петровича, про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, уточнивши який, прохає скасувати постанову інспектора 2 роти 3 батальйону управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Коломийченка Д.П. серії ЕАК № 2071355 від 05 лютого 2020 року про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КпАП України.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 05 лютого 2020 року відповідач - інспектор 2 роти 3 батальйону управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Коломийченко Д.П. притягнув його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КпАП України, що виразилось у порушенні ним вимог п. 11.4 ПДР України, а саме: у виїзді на автомобілі марки «Мерседес-Бенц», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на зустрічну смугу руху по проїзду О. Гальченка у м. Дніпрі. Вказав, що не згоден з таким рішення інспектора поліції та вважає постанову незаконною та протиправною, оскільки інспектором при притягненні його до адміністративної відповідальності не враховано дорожньої обстановки та погодних умов. Так, подія, яку інспектор визнав правопорушенням, сталась увечері 05 лютого 2020 року. Він керував автомобілем марки «Мерседес-Бенц», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухався по проїзду О. Гальченка у напрямку ж/м Тополя у м. Дніпрі. Укінці проїзд звершується кільцем, перед яким є затяжний підйом. Того вечора були дуже складні погодні умови, йшов сніг та дорожнє покриття було вкрито ним настільки, що розмітки не було видно зовсім. Будь-які дорожні знаки, що вказували б на кількість смуг руху в одному напрямку, він не бачив. На підйомі, у дві смуги, був затор із вантажівок, які внаслідок великої кількості опадів, не могли рухатись далі. Оскільки вантажівки зовсім не просувались, а погода погіршувалась, він вчинив як і решта водіїв - переконавшись у відсутності перешкод, виїхав на третю смугу, яка є смугою зустрічного руху, об`їхав затор. Під час цього маневру його помітили патрульні поліцейські, які наказали зупинитись. Він намагався пояснити патрульному, що його вини у вчиненні правопорушення не має, оскільки розмітки на дорожньому покритті під снігом він не бачив, а знаки про розмітку були відсутні, однак той не зважив на його доводи. Вважає, що мав право, за таких обставин у вигляді перешкоди для подальшого руху, виїздити на зустрічну смугу для обгону.

Ухвалою суду від 14 лютого 2020 року позовну заяву залишено без руху. 19 травня 2020 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви. 20 березня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 25 травня 2020 року відповідачем отримано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі.

01 липня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву ОСОБА_1 , у якому інспектор Коломийченко Д.П. позовних вимог не визнає та прохає відмовити у задоволенні позовних вимог. Уся незгода відповідача із пред`явленим до нього позовом зводиться виключно до цитування норм КпАП України та КАС України, без викладення фактичних обставин події правопорушення, а також без посилань на докази, що її підтверджують. Натомість, відповідач вказує на недотримання позивачем вимог Закону України «Про судовий збір» в частині сплати судового збору за подання цього позову, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі № 543/775/17. Також, відповідачем зазначено, що копію відзиву надіслано на адресу позивача, одночасно із надісланням відзиву до суду, проте, доказів на підтвердження цього факту суду не надано.

Вирішуючи питання про можливість прийняття та врахування відзиву відповідача, суд виходить із того, що п. 2 Прикінцевих положень КАС України продовжено, на час карантину, що запроваджений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк на подання заяв по суті справи, в тому числі відзиву на позов. Тому, цей відзив подано відповідачем вчасно, однак він не може бути прийнятий судом, оскільки відповідачем не виконано вимог п. 2 ч. 4 ст. 162 КАС України щодо надання до суду документів, які підтверджують надіслання відзиву позивачу.

Крім цього, ухвалою суду від 03 липня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Департаменту патрульної поліції Головка Є.Ю. про залучення Департаменту патрульної поліції третьою особою без самостійних вимог на предмет спору.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до вимог ст. 251 КпАП України, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі чи засобами фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст. 258 КпАП України, протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення. Відповідно положень ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Частиною 3 ст. 286 КАС України встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, місцевий загальний суд, як адміністративний, має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Як встановлено судом, постановою від 05 лютого 2020 року серії ЕАК № 2071355 у справі про адміністративне правопорушення, інспектором роти 2 батальйону 3 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Коломийченко Д.П. накладено на позивача адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень за скоєння правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КпАП України, що виразилось у виїзді водієм ОСОБА_1 , який 05 лютого 2020 року о 18 годині 14 хвилині керував транспортним засобом марки «Мерседес-Бенц», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на зустрічну смугу руху по проїзду О. Гальченка у м. Дніпрі, де наявні дві смуги для руху в одному напрямку. Позивачем визначається подія, яку відповідачем кваліфіковано, як правопорушення, однак позивач вважає, що в даній дорожній обстановці мав право діяти таким чином, оскільки не наражав нікого на небезпеку, не мав можливості продовжувати рух в інший спосіб через затор на дорозі та негоду, а також тому, що інші учасники дорожнього руху вчинили аналогічно.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно вимог до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, із змінами і доповненнями. Відповідно до вимог ст. 9 КпАП України, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Згідно із вимогами ст. 222 КпАП України, органи Національної поліції розглядають, зокрема, спарви про такі адміністративні правопорушення: про порушення правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Відповідно до вимог п. 11.1 ПДР України, кількість смуг на проїзній частині для руху нерейкових транспортних засобів визначається дорожньою розміткою або дорожніми знаками 5.16, 5.17.1, 5.17.2, а за їх відсутності - самими водіями з урахуванням ширини проїзної частини відповідного напрямку руху, габаритів транспортних засобів і безпечних інтервалів між ними. Пунктом 11.2 ПДР України визначено, що на дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується випередження, об`їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом. Відповідно до вимог п. 11.4 ПДР України, на дорогах з двостороннім рухом, які мають щонайменше дві смуги для руху в одному напрямку, забороняється виїжджати на призначений для зустрічного руху бік дороги.

Як самостійно зазначено позивачем у позові, увечері 05 лютого 2020 року він рухався по проїзду О.Гальченка у м. Дніпрі, у напрямку ж/м Тополя, і перед кільцем втрапив у затор із вантажівок, що стояли на підйомі у два ряди. З огляду на це, а також на вимогу п. 11.1 ПДР України щодо самостійного визначення водіями із врахуванням ширини проїзної частини кількості смуг на дорозі, позивач ОСОБА_1 , який до того ж зареєстрований на ж/м Тополя-1 у м. Дніпрі, не міг не розуміти, що вчиняє порушення п. 11.4 ПДР України, виїжджаючи на зустрічну смугу руху на дорозі з двостороннім рухом, яка має щонайменше дві смуги для руху в одному напрямку. Твердження позивача про те, що він діяв відповідно до вимог ПДР України, вчиняючи обгін, коли інших варіантів для руху не має, суперечать положенням підпунктам «г» та «е» п. 14.6 ПДР України, згідно із якими обгін заборонено у кінці підйому, на мостах, естакадах, шляхопроводах, крутих поворотах та інших ділянках доріг з обмеженою оглядовістю чи в умовах недостатньої видимості, а також на дорогах, що мають дві і більше смуги для руху в одному напрямку.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 122 КпАП України, порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів. Згідно із вимогами ст. 280 КпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до вимог до ст. 293 КпАП України, орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: 1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення; 2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; 3) скасовує постанову і закриває справу; 4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Внаслідок того, що сама подія, яка кваліфікована відповідачем, як адміністративне правопорушення, позивачем не оспорюється, а оспорюється лише правова кваліфікація діяння відповідача, що інспектором Коломийченком Д.П. здійснено у відповідності до вимог п.п.11.1, 11.4, 14.6 ПДР України, ч. 2 ст. 122 КпАП України, підстави для скасування постанови серії ЕАК № 2071355 від 05 лютого 2020 року відсутні.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить із наступного. КпАП України, як законодавчий акт, що містить систематизовані норми матеріального та процесуального права щодо підстав та порядку притягнення до адміністративної відповідальності, був прийнятий ще за радянських часів. Частиною четвертою ст. 288 КпАП України передбачено, що особа, яка оскаржила постанову у справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита.

З 11 листопада 2011 року набрав чинності Закон України «Про судовий збір», яким пільги із справляння судового збору за подання до суду позову про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, не передбачено. Слід зазначити, що приймаючи цей закон, законодавець не врахував та не вніс до його норм, як підстави звільнення від сплати судового збору за звернення до суду із позовом, і інші норми, що містяться у чинному законодавстві, зокрема, і у Законі України «Про захист прав споживачів», хоча, згідно із підпунктом 4 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір», яким у ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державне мито» замінив на «судовий збір», фактично визнав, що ці поняття є тотожними.

Верховний Суд у своїй постанові від 18 березня 2020 року по справі № 543/775/17 фактично визначився, що єдиною підставою для звільнення за законом осіб від сплати судового збору, є наявність прямої вказівки про це у спеціальному законодавчому акті - Законі України «Про судовий збір». Внаслідок того, що цей Закон не містить пільги для осіб, які оскаржили постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, зі сплати судового збору, Верховний Суд дійшов висновку, що вказані особи такої пільги не мають. В цей же час, оскільки норми Закону України «Про судовий збір» не мають окремого розміру ставки судового збору за подання позовної заяви про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, Верховний Суд, спираючись на положення ст.ст. 40-1, 283 КпАП України, ч. 5 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», визначив, фактично самостійно, оскільки відповідний Закон такої норми не має, що чинне законодавство України містить ставку судового збору, яка підлягає сплаті при поданні позовної заяви про оскарження постанови про адміністративне правопорушення та у подальшому при оскарженні позивачем та відповідачем судового рішення. Така ставка, за подання позовної заяви про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, на висновком Верховного Суду, становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Здійснюючи цей висновок, Верховний Суд відступив від своєї попередньої правової позиції, що викладена ним у постанові від 13 грудня 2016 року, згідно із якою в адміністративних справах про оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності, у розумінні положень ст.ст. 287, 288 КпАП України, ст.ст. 2-4 Закону України «Про судовий збір», позивач звільняється від сплати судового збору.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно із вимогами ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

При розгляді цієї адміністративної справи суд вважає неможливим застосування правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі № 543/775/17 щодо справляння судового збору за подання позовної заяви про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, виходячи із наступного.

Як вказав ЄСПЛ у рішенні по справі «Ольссон проти Швеції», норма національного закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки. Згідно з усталеною практикою Європейського суду поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах «Олександр Волков проти України», «C.G. та інші проти Болгарії» та ін). Окрім того, Європейський суд зазначає, що відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить, в тому числі, і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони (рішення у справах «Вєренцов проти України», «Кантоні проти Франції»).

Фактичне встановлення Верховним Судом у постанові від 18 березня 2020 року по справі № 543/775/17 розміру ставки судового збору, що справляється за подання позовної заяви про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, при відсутності відповідної норми у ст. 4 Закону України «Про судовий збір», а також при наявності у ст. 288 КпАП України, як у законодавчому акті, що містить одночасно і норми процесуального характеру, і матеріального права, пільги зі справляння державного мита, яке законодавцем, відповідно до підпункту 4 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір», прирівняне до судового збору, не відповідає правовій визначеності. Так, коло осіб, які в обов`язковому порядку закликані до вивчення та застосування правових висновків Верховного Суду, окреслено у ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», і до цього кола входять судові установи та суб`єкти владних повноважень. Інші учасники правовідносин у Державі, тобто більша частина суспільства, не зобов`язані досліджувати та застосовувати правові висновки Верховного Суду, однак мають дотримуватись законів України, не знання яких не звільняє від юридичної відповідальності.

Більш того, посилання Верховного Суду України на те, що виключні підстави звільнення від сплати судового збору встановлені у Законі України «Про судовий збір» спростовуються нормами ст.ст. 288, 289 КАС України, якими встановлено пільги за подання позовних заяв та апеляційних скарг у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України та у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства.

Також, слід зазначити, що справи про скасування постанов про притягнення до адміністративної відповідальності, становлять більшу частині спорів, що розглядаються місцевими загальними судами, як адміністративними. Зазвичай, у зв`язку із недотриманням процедури притягнення до адміністративної відповідальності, а також через невикористання суб`єктом владних повноважень права на подання відзиву, чи його подання із порушенням норм процесуального права, неподанням, або невчасним чи неналежним поданням доказів на спростування позовних вимог, суди, у порядку ст. 77 КАС України, задовольняють такі позови. У випадку задоволення позову про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, суб`єкт владних повноважень має понести витрати зі сплати судового збору, як за розгляд справи у суді першої інстанції, так і за подання апеляційної скарги. Державним бюджетом України витрати Департаменту патрульної поліції на сплату судового збору у вказаній категорії справи не передбачені, оскільки увесь тривалий, багаторічний час дії норм ст.ст. 287-288 КпАП України, сплата будь-як найменованого платежу за подання позову вказаної категорії до суду, не була обов`язковою.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваженнями, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи. В пункті 21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15.05.2008 року зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення. Пунктом 39 рішення ЄСПЛ у справі «Лучанінова проти України» від 09.06.2011 року ЄСПЛ зауважив, що з огляду на загальний характер законодавчого положення, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення, провадження у таких справах є кримінальними для цілей застосування Конвенції (див. рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» (Ozturk v. Germany) від 21 лютого 1984 року; «Лауко проти Словаччини» (Lauko v. Slovakia) від 2 вересня 1998 року, ухвала щодо прийнятності у справі «Рибка проти України» (Rybka v. Ukraine) від 17 листопада 2009 року).

Верховним Судом не надавалась правова оцінка вказаним положенням підпункту 4 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір», ст.ст. 287-288 КАС України, не здійснювався правовий аналіз мети та необхідності справляння судового збору з учасників провадження у справі про адміністративне правопорушення при перегляді постанови суб`єкта владних повноважень у розрізі тлумачення ЄСПЛ частини таких проваджень (коли покарання має ознаки суворого), як можливого кримінального переслідування (рішення Гурепка проти України № 2; рішення Михайлова проти Російської Федерації).

Верховним Судом не надавалась і правова оцінка положенням ст. 1 КпАП України, якими фактично визначено каральну та стимулюючу мету проваджень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності; не взято до уваги те, що в тих же кримінальних провадженнях, які мають аналогічну і каральну, і стимулюючу мету, судовий збір за подання будь-яких заяв будь-якою стороною провадження не справляється.

Законом України № 2147-VIII від 03.10.2017 року виключено із ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» положення, згідно із яким суд мав право відступити від правової позиції, викладеної Верховним Судом, тільки з одночасним наведенням відповідних мотивів. В цей же час, відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. В цей же час, згідно із вимогами ч. 5 ст. 242 КАС України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд лише враховує, а не обов`язково застосовує, висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Через те, що подібне тлумачення норм Закону України «Про судовий збір», ст. 288 КпАП України, Верховним Судом не сприяє правовій визначеності, суперечить прикінцевим положенням того ж закону, де законодавцем вжито заходів із приведення чинного законодавства у відповідність новому законодавчому акту, шляхом внесення змін, якими слова «державне мито» замінені на «судовий збір», та таке тлумачення здійснено без врахування прямих положень КАС України, якими також визначаються окремі випадки, коли судовий збір не справляється, а також тому, що застосування подібної позиції може привести до дефіциту бюджету суб`єкта владних повноважень, або до неможливості реалізувати ним право на апеляційне оскарження судового рішення, обтяжує безпосереднє право особи, підданої адміністративному впливу, на захист від «обвинувачення» з боку посадових осіб державних органів додатковим обов`язком зі сплати судового збору, що для певної категорії населення може бути перешкодою у реалізації цього права, суд вважає єдино можливим застосувати до спірних правовідносин пряму норму ст. 288 КпАП України, що встановлює, як вважає суд, а також про що свідчить багаточисельна тривала судова практика усіх інстанцій, пільгу зі сплати судового збору за подання вказаних позовів. Внаслідок того, що судовий збір у цій категорії справ на думку суду не справляється, позивачем не сплачувався, він не підлягає розподілу між сторонами.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 6-11, 77, 121-123, 143, 243-246, 250-251, 293, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до інспектора 2 роти 3 батальйону управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Коломийченка Дмитра Петровича, про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду згідно з вимогами ч. 4 ст. 286 КАС України протягом десяти днів зо дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а особами, які не брали участь у судовому засіданні - протягом десяти днів зо дня отримання ними його копії.

Рішення набирає законної сили протягом десяти днів зо дня його проголошення, або десяти днів зо дня отримання його копії учасниками процесу, які не брали участь у судовому засіданні, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Згідно із вимогами п. 3 Прикінцевих положень КАС України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк, визначений ст.295 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо апеляційного оскарження, продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя І.Ю. Литвиненко