Справа № 243/5310/20
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 року справа №243/5310/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Компанієць І.Д., Ястребової Л.В., за участю секретаря судового засідання - Тішевського В.В., представника позивача адвоката Бабіча В.О., відповідача Підкопая М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Стряпчої Ірини Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 липня 2020 року у справі № 243/5310/20 (головуючий суддя І інстанції Пронін С.Г., складене у повному обсязі 22 липня 2020 року у м. Слов`янськ Донецької області) за позовом адвоката Стряпчої Ірини Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 до старшого інспектора відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції Підкопай Миколи Володимировича, третя особа Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

19 червня 2020 року адвокат Стряпча Ірина Олександрівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до старшого інспектора відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції Підкопай Миколи Володимировича (з урахуванням уточнень) про:

- визнання дій відповідача протиправними та скасування постанови серії ДП18 № 525744 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 13 червня 2020 року;

- закриття провадження у справі (а.с. 1-8, 36-42).

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 липня 2020 року відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 80-81).

Не погодившись із судовим рішенням, адвокат Стряпча Ірина Олександрівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила суд скасувати постанову Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 липня 2020 року у справі № 243/5310/20 та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції позбавив можливості надання відповіді на відзив, чим порушено принцип рівності всіх учасників по справі.

При цьому, суд першої інстанції не надав оцінку всім доказами по справі та не встановив належних доказів для прийняття рішення.

Вважає, що суд першої інстанції не мав брати до уваги докази (довідки та фотознімки), у зв`язку з відсутністю правових підстав для їх використання.

При цьому вказала, що посилання на відео зняте з бодікамери ХА023092 відсутнє в матеріалах справи, а відео з бодікамери 002395 не значиться в постанові.

Зазначила, що саме порушення ПДР України, а не стандартів ДСТУ є підставою для притягнення до адміністративної відповідальності (а.с. 87-95).

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги вказав на правомірність рішення суду першої інстанції.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача та відповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

В суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 № 525744 від 13 червня 2020 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді штрафу на користь держави у сумі 680 гривень (а.с. 14, 67).

З постанови слідує, що ОСОБА_1 13 червня 2020 року о 09:15 год. рухався у м. Харків по вул. Лісовій на автобусі Баз А079.19 (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) під час надання послуг з перевезення пасажирів, який був переобладнаний з порушенням вимог стандартів, правил та нормативів, що стосуються безпеки дорожнього руху, а саме в автобусі самовільно встановлені додаткові передні протитуманні фари.

Позивачу інкримінується порушення п. 31.1, 31.3а Правил дорожнього руху та вимог ДСТУ в частині встановлення на автобус додаткових зовнішніх світлових приборів (протитуманних фар), що заборонено діючим законодавством.

Судом першої інстанції встановлено, що з довідки № 1 від 12 липня 2020 року про перевірку технічного стану ТЗ з загальнодержавної бази даних Національної автоматизованої інформаційної системи Єдиного державного реєстру транспортних засобів про результати обов`язкового технічного контролю та по наявним фотографіям з даної системи наданими Управлінням патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції слідує, що здійснювалась фотофіксація процесу проведення обов`язкового технічного контролю, що передбачена п. 1 Порядку формування загальнодержавної бази даних про результати обов`язкового технічного контролю транспортних засобів, доступу до неї та встановлення розміру плати за надання таких послуг затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 512 від 31 травня 2012 року, що передається суб`єктами здійснення обов`язкового технічного контролю до загальнодержавної бази даних, автобуса БАЗ А079.19 реєстраційний номер НОМЕР_1 , та в автобусі під час проходження обов`язкового технічного контролю відсутні самовільно встановлені передні протитуманні фари. Натомість з фотографії автобуса БАЗ А079.19 реєстраційний номер НОМЕР_1 , зробленої під час встановлення факту вчинення адміністративного правопорушення водієм ОСОБА_1 вбачаються самовільно встановлені додаткові передні протитуманні фари (а.с. 73-74).

Спірним питанням у справі є правомірність прийняття спірної постанови та накладення на позивача адміністративного штрафу.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено правомірність прийнятої спірної постанови.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 статті 8 Закону України Про Національну поліцію поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно п. 8 ч.1 статті 23 зазначеного Закону поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Відповідно до ч. 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України Про дорожній рух встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з ч. 5 ст. 258 КУпАП - якщо підчас складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3цього Кодексу та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст. 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Згідно до вимог п. 7 розділу VІ Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення в органах поліції», затвердженою Наказам МВС України від 06 листопада 2015 року № 1376, посадова особа, яка розглядає справу про адміністративне правопорушення, відповідно до ст. 280 КУпАП зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчинені, чи підлягає вона адміністративної відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правомірного вирішення справи.

Як вбачається з постанови про накладення адміністративного стягнення, в ній вказані: найменування органу (посадова особа), який виніс; дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; суть адміністративного правопорушення, опис обставин, встановлених при розгляді справи, зокрема, порушення п. 31.1, 31.3 (а) ПДР; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення (ч. 2 ст. 121 КУпАП); прийняте по справі рішення застосування адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 680 грн. (а.с. 14, 67)

Пунктом 31.1 Правил дорожнього руху технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації.

Пунктом 31.3а Правил дорожнього руху вказаних правил забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством у разі їх виготовлення або переобладнання з порушенням вимог стандартів, правил і нормативів, що стосуються безпеки дорожнього руху.

Отже посилання апелянта на те, що відповідачем не конкретизовано норму, яку порушив позивач є незмістовним.

Крім того, пунктом 6.1.1 ДСТУ 3649:2010 Національний стандарт України. Колісні транспортні засоби. Не дозволено змінювати розташування ПЗС (прибори зовнішні світлові), їх демонтувати, встановлювати додаткові ПЗС, а також змінювати режим роботи ПЗС, якщо це не передбачено конструкцією або документами щодо погодження переобладнання КТЗ (колісний транспортний засіб).

Пунктом 6.1.5 ДСТУ 3649:2010 кількість, колір та наявність ПЗС на КТЗ визначають відповідно до таблиці 1, згідно якої на транспортних засобах факультативно встановлюються дві передні протитуманні фари.

ДСТУ 3649:2010 це Національний стандарт України, згідно п. 5.1 якого, технічний стан КТЗ повинен відповідати вимогам законодавства, чинних нормативних документів щодо безпеки дорожнього руху й охорони навколишнього середовища та вимогам підприємства-виробника та згідно п. 5.2 не дозволено вносити зміни у конструкцію КТЗ, а також застосовувати додаткове обладнання та експлуатаційні матеріали та рідини без узгодження таких дій за встановленим законодавством порядком, і який поширюється відповідно до п. 1.1 на колісні транспортні засоби категорій M, MG, N, NG, O, призначені для перевезення вантажів та (або) пасажирів, а також на КТЗ, які за своєю конструкцією та обладнанням призначені для виконання спеціальних робочих функцій, або призначені для перевезення пасажирів чи вантажів певних категорій, на дорогах загального користування. Категорія «М», відповідно до додатку А Самохідні КТЗ (автомобілі або автомобільні транспортні засоби), що мають не менше ніж чотири колеса і призначені для перевезення пасажирів (легкові автомобілі, мікроавтобуси, автобуси, тролейбуси). Зокрема категорія «М2», до якого належить автобус БАЗ А079.19 реєстраційний номер НОМЕР_1 - КТЗ, призначені для перевезення пасажирів і мають більше ніж 8 місць, не враховуючи місце водія, і максимальну масу, що перевищує 5 тонн.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний перевірити перед вирушенням у дорогу технічний стан транспортного засобу та стежити за ним у дорозі.

Згідно ст. 29 вказаного Закону до участі у дорожньому русі допускаються транспортні засоби, конструкція і технічний стан яких відповідають вимогам діючих в Україні правил, нормативів і стандартів, що мають сертифікат на відповідність цим вимогам, укомплектовані у встановленому порядку, а у разі, якщо транспортний засіб згідно з цим Законом підлягає обов`язковому технічному контролю, пройшов такий контроль.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про дорожній рух» переобладнання транспортних засобів, тобто зміна типу або марки (моделі), призначення чи параметрів конструкції транспортних засобів, що перебувають в експлуатації, шляхом установки кабіни, кузова чи їх деталей, спеціального обладнання і номерних агрегатів, не передбачених нормативно-технічною документацією на даний транспортний засіб, повинно відповідати правилам, нормативам і стандартам України.

Статтею 33 даного Закону встановлено, що технічний стан транспортних засобів, що перебувають в експлуатації, у частині, що стосується безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, має відповідати правилам, нормативам і стандартам, затвердженим у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про дорожній рух» експлуатація транспортних засобів також забороняється в разі: порушення вимог щодо їх переобладнання; виявлення технічних несправностей і невідповідності вимогам правил, норм та стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а також неукомплектованості відповідно до призначення.

Частиною 2 статті 121 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність водіїв за керування транспортним засобом, який використовується для надання послуг з перевезення пасажирів, що має несправності, передбачені частиною першою цієї статті, або технічний стан і обладнання якого не відповідають вимогам стандартів, правил дорожнього руху і технічної експлуатації.

Враховуючи, що ст. 37 Закону України «Про дорожній рух» є імперативною нормою та не має виключень, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо заборони експлуатації транспортних засобів в разі: порушення вимог щодо їх переобладнання; виявлення технічних несправностей і невідповідності вимогам правил, норм та стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а також неукомплектованості відповідно до призначення.

Відповідно до підпункту 9 частини 1 статті 31 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі Закон № 580), поліція може застосовувати такі превентивні заходи як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису .

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 40 Закону №580, поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Частиною 1 статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.ст.75,76 КАС України достовірними та достатніми є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. За таких обставин, відповідачі у справі зобов`язані довести правомірність свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, та, зокрема, довести факт вчинення позивачем порушення ПДР відповідними доказами.

Отже, наданий відповідачем відеозапис може слугувати доказом в справі про адміністративне правопорушення в розумінні норм даного Кодексу.

З відеозапису, наданому до суду апеляційної інстанції (відео з бодікамери 002395), встановлено, що 13 червня 2020 року при зупиненні автобусу позивача працівниками поліції, на його передній частині містяться додаткові зовнішні світлові прибори (протитуманні фари), що заборонено діючим законодавством. Зазначені обставини підтвердив сам позивач при спілкуванні з працівниками поліції, зазначивши, що вони були поставлені за три дні потому та він має можливість в присутності працівника поліції їх демонтувати.

З відеозапису також слідує, що позивачу доводились фотознімки проходження автобусом перевірку технічного стану, та він підтвердив, що додаткових протитуманних фар на час проходження техогляду на автобусі не було.

Отже відповідно до відеозапису , також підтверджено, що позивача з дотриманням норм КУпАП було притягнуто до адміністративної відповідальності та складено постанову про застосування адміністративного стягнення у вигляді штрафу у сумі 680 гривен.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приймає до уваги запис відеофіксації вчиненого позивачем адміністративного правопорушення, та вважає його належним та допустимим доказом, з огляду на вимоги Кодексу адміністративного судочинства України.

Також,суд апеляційної інстанції вважає правомірним, залучення судом першої інстанції, як докази по справі ,довідки № 1 від 12.07.2020 року, відповідно до якої зафіксовано час проходження 28.05.2020 року технічного огляду автобуса БАЗ А079.19 реєстраційний номер НОМЕР_1 , що не спростовує встановлені судом в цій частині обставин, оскільки фотографії транспортного засобу, зроблені під час проходження обов`язкового технічного контролю, зафіксовані в Національній автоматизованій інформаційній системі Єдиного державного реєстру транспортних засобів, з якого зроблений витяг. Зазначені докази додатково підтверджують відсутність на транспортному засобі додаткових ПЗС, а отже правомірно в рішенні суду наданий ним аналіз.

Посилання позивача (його представника), що такі докази є неналежними суд апеляційної інстанції приймає критично з огляду на положення ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, суд критично ставиться і до доводів апелянта щодо надання відеозапису з бодікамери з іншим номером, посилання на яку не має в спірній постанові, оскільки наданим відеозаписом достеменно встановлено порушення позивачем вимог ПДР, наявність додаткових зовнішніх світлових приборів та те, що позивач не заперечує проти їх наявності та поясняє що їх нещодавно повторно встановили.

Зазначення не того номеру відео в постанові, на думку суду, є технічною помилкою.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо правомірності прийняття спірної постанови, тому позов є таким, що не підлягає задоволенню, а доводи апеляційної скарги є незмістовними.

Крім того, посилання апелянта на порушення прав позивача в частині ненадання додаткового часу на відповідь на відзив на позовну заяву є незмістовним, оскільки доказів позбавлення позивача права зокрема на ознайомлення з матеріалами справи та надання такого відзиву матеріали справи не містять, при цьому, дана категорія справ розглядається в порядку скорочених строків, що унеможливлює своєчасного отримання паперових носіїв та представник позивача була присутня в суді першої інстанції та мало можливість надання своїх заперечень на письмовий відзив відповідача.

Суд апеляційної інстанції також критично оцінює доводи апелянта про те, що матеріали справи не містять доказів скоєння позивачем адміністративного правопорушення, оскільки судом правомірно було взято до уваги фотодокази знаходження на транспортному засобі позивача автобусі БАЗ А079.19 реєстраційний номер НОМЕР_1 самовільно встановлених додаткових передніх протитуманних фар саме на час притягнення позивача до відповідальності, що також підтверджено і відповідними відеозаписами правопорушення ( а.с.75).

Не зазначення дати на фотознімку не спростовують факту встановлення на автобусі позивача додаткових освітлюваних приладів та апелянтом не доведено, що фотознімок зроблений з іншого місця та в інший час.

Доводи апелянта про те, що в спірній постанові не зазначена спеціальна норма, яка містить вичерпний перелік щодо визначення технічних несправностей за якими забороняється експлуатація транспортного засобу, а саме п.п.31.4.3 п.31.4ПДР України, судом апеляційної інстанції не приймаються, оскільки в постанові не йдеться мова про технічні несправності автобуса, а позивач притягнутий до відповідальності за встановлення додаткових ПЗС, які не передбачені конструкцією транспортного засобу та не має документів щодо погодження переобладнання автобуса додатковими зовнішніми світловими приладами.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, заява № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, заява № 49429/99).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду попередньої інстанції.

З огляду на зазначене, не підлягає стягненню судовий збір за надання професійної правничої допомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Стряпчої Ірини Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 липня 2020 року - залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 липня 2020 року у справі № 243/5310/20- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді Т.Г.Арабей

І.Д. Компанієць

Л.В. Ястребова