Справа № 174/445/16-а (2-а/174/18/2016)
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2020-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 серпня 2020 року

Київ

справа №174/445/16-а (2-а/174/18/2016)

адміністративне провадження №К/9901/22043/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

cудді-доповідача - Радишевської О.Р.,

суддів - Кашпур О.В., Уханенко С.А.

розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу №174/445/16-а

за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Вільногірської міської ради Дніпропетровської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, затримки в розрахунку та на час працевлаштування, стягнення моральної та матеріальної шкоди, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2016 року, ухвалену у складі головуючого судді Ілюшик І.А., та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року, ухвалену у складі: головуючого судді Божко Л.А., суддів Лукманової О.М. Кругового О.О.,

УСТАНОВИВ:

І. Суть спору

1. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області (далі - відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Вільногірської міської ради Дніпропетровської області - із вимогами:

1.1. стягнути з відповідача за рахунок місцевого бюджету на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 180896,54 грн, у тому числі: 54195,26 грн - залишок невиплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу; 69275,52 грн - середній заробіток за увесь час затримки в розрахунку за період з 01 лютого 2015 року по 24 листопада 2015 року; 57425,76 грн - середній заробіток за шість місяців після припинення роботи на виборній посаді у зв`язку з неможливістю працевлаштуватися на посаді, яку ОСОБА_1 обіймав до обрання на виборну посаду;

1.2. стягнути з відповідача за рахунок місцевого бюджету на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 7125,00 грн за навчальний період із 16 квітня 2015 року по 05 жовтня 2015 року на факультеті державного управління Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України;

1.3. стягнути з відповідача за рахунок місцевого бюджету на користь ОСОБА_1 судові витрати, включаючи витрати на правову допомогу, у розмірі 11354,66 грн, із яких - 243,60 грн сума судового збору, 11111,06 грн - витрати на правничу допомогу при розгляді справи №174/163/15-а;

1.4. стягнути з відповідача за рахунок місцевого бюджету на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.

2. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням суду в адміністративній справі №174/163/15-а було встановлено факт його незаконного звільнення з посади Вільногірського міського голови.

3. Оскільки за наслідками розгляду вказаної справи питання щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки за весь час розрахунку при звільненні залишилося не вирішеним, позивач наполягав на необхідності стягнення відповідних сум.

4. Позивач доводить, що відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за шість місяців у зв`язку з неможливістю зайняття ним посади, яку він обіймав до обрання на виборні посади в органах місцевого самоврядування.

5. Позивач також уважає, що незаконним звільненням і бездіяльністю в частині виплати належних йому сум у зв`язку з незаконним звільненням йому завдано майнової та моральної шкоди.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

6. Судами попередніх інстанцій установлено, що позивача в листопаді 2010 року було обрано Вільногірським міським головою.

7. Рішенням Вільногірської міської ради Дніпропетровської області від 26 січня 2015 року №1984-85/VI повноваження позивача були достроково припинені.

8. Розпорядженням в. о. Вільногірського міського голови Дроздіної Л. Г. від 31 січня 2015 року №р-26/0/3-15 позивача звільнено з посади Вільногірського міського голови.

9. Рішенням Вільногірської міської ради від 25 листопада 2015 року № 02-01/VIІ визнано повноваження новообраного міського голови м. Вільногірськ. У цей же день було відкрито першу сесію Вільногірської міської ради нового (VII) скликання.

10. Постановою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2016 року у справі №174/163/15-а:

10.1. визнано протиправними та скасовано рішення Вільногірської міської ради Дніпропетровської області від 26 січня 2015 року №1984-85/VI та розпорядження в. о. Вільногірського міського голови Дроздіної Л. Г. від 31 січня 2015 року №р-26/0/3-15;

10.2. визнано ОСОБА_1 звільненим із посади міського голови м. Вільногірська з 25 листопада 2015 року у зв`язку із закінченням строку його повноважень відповідно до частини першої статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»;

10.3. стягнуто з Вільногірської міської ради на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 39691,30 грн, моральну шкоду в розмірі 1000 грн, матеріальну шкоду в розмірі 8625 грн і 11354,66 грн судових витрат.

11. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2016 року вказану постанову скасовано в частині зміни дати та формулювання причин звільнення, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, майнової шкоди, судових витрат на правову допомогу та відмовлено в цій частині.

12. Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, майнової шкоди, судових витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позов у цій частині поданий до неналежного відповідача.

13. За зверненням позивача Виконавчий комітет Вільногірської міської ради вніс зміни до його трудової книжки в частині підстав його звільнення, відповідно до якого позивач уважається звільненим відповідно до частини першої статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у зв`язку із закінченням строку його повноважень.

14. 01 липня 2016 року позивачеві виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 39253,54 грн і компенсацію за 21 день невикористаної відпустки у розмірі 6961,50 грн. Після утримання податків і зборів, сума, що була зарахована на рахунок позивача, склала 37203,10 грн.

15. У частині, що стосується вимог позивача про стягнення середньої заробітної плати за шість місяців у зв`язку з неможливістю надання попередньої роботи після закінчення його повноважень на виборній посаді, суди попередніх інстанцій встановили таке.

16. До обрання на посаду голови м. Вільногірська ОСОБА_1 займав посаду головного металурга Технічного відділу управління комбінату Філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат».

17. Наказом ПрАТ «Юкрейніан Кемікал Продактс» від 10 травня 2016 року розпочато ліквідацію філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» приватного акціонерного товариства «Юкрейніан Кемікал Продактс» (а.с. 30-31).

18. Згідно з листом філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» Приватного акціонерного товариства «Юкрейніан Кемікал Продактс» від 08 серпня 2016 року вих. №01-15/884 станом на 25 листопада 2015 року вакансія головного металурга Технічного відділу управління комбінату Філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» Приватного акціонерного товариства «Юкрейніан Кемікал Продактс» у штатному розписі відсутня.

19. Водночас судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач із 06 листопада 2015 року зареєстрований як фізична особа-підприємець.

20. У частині, що стосується вимог позивача про стягнення матеріальної шкоди, судами попередніх інстанцій установлено таке.

21. 01 вересня 2013 року позивача зараховано слухачем факультету державного управління Дніпропетровського регіонального інституту державного управляння Національної академії державного управління при Президентові України (далі - ДРІДУ) із заочною формою навчання за освітньо-професійною програмою підготовки магістрів за спеціальністю «Державне управління». Водночас у зв`язку з незаконним звільненням позивач втратив право на продовження навчання в ДРІДУ за державним замовленням і змушений був перейти на контрактну (платну) форму навчання за індивідуальним договором про надання освітніх послуг.

22. Вартість такого навчання в ДРІДУ, сплачена позивачем, склала 7125,00 грн.

23. Уважаючи, що відповідач розрахувався з ним не в повному обсязі, завдав йому матеріальної та моральної шкоди, позивач звернувся до суду.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

24. Постановою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2016 року адміністративний позов задоволено частково:

24.1. стягунто з Виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 48312,79 грн без урахування податку та додаткових зборів;

24.2. стягунто з Виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 за затримку розрахунку при звільненні 69275,52 грн без урахування податку та додаткових зборів;

24.3. стягунто з Виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 7125,00 грн;

24.4. стягунто з Виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн;

24.5. у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

25. Частково задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що у зв`язку з незаконним звільненням позивача, відповідач зобов`язаний виплатити йому середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, період якого становить з наступного дня після звільнення, яким є 01 лютого 2015 року, по день припинення повноважень позивача на посаді міського голови м. Вільногірськ, яким є 25 листопада 2015 року (день відкриття першої сесії Вільногірської міської ради нового (VII) скликання).

26. Розраховуючи суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції дійшов висновку, що оплаті підлягають 9 місяців та 17 днів за формулою: (9570,96 грн Х 9 місяців) + (455,76 грн. Х 17 днів) = 93886,56 грн, де 9570,96 грн - середньомісячна заробітна плата позивача, 455,76 грн - середньоденна заробітна плата позивача.

27. Водночас суд першої інстанції зазначив, що з нарахованої позивачеві суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає утриманню дохід у розмірі 6320,23 грн, отриманий ним за період із 11 червня 2015 року по 23 липня 2015 року на посаді заступника начальника - начальника Бюджетного відділу Міського фінансового управління Вільногірської міської ради Дніпропетровської області.

28. Урахувавши суму добровільно виплаченої середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (39253,54 грн), суд першої інстанції дійшов висновку, що стягненню на користь позивача підлягає 48312,79 грн (93886,56- 39253,54- 6320,23=48312,79).

29. При цьому суд першої інстанції не погодився з доводами відповідача щодо необхідності утримання з суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу допомоги по безробіттю у розмірі 48312,79 грн.

30. Як зазначив суд першої інстанції, забезпечення та вартість наданих соціальних послуг безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду утримуються органами Державної служби зайнятості України з роботодавця і не можуть бути покладені на особу, яку незаконно звільнили.

31. Що стосується вимог позивача про виплату середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, то суд першої інстанції зазначив, що остаточний розрахунок з позивачем відповідач провів 01 липня 2016 року, виплативши йому одночасно 39253,54 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 6961,50 грн компенсації за 21 день невикористаної відпустки.

32. З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач за весь час затримки в розрахунку має сплатити позивачеві 69275,52 грн (455,76 грн х 152 дні).

33. У частині вимог позивача про виплату йому середньої заробітної плати у зв`язку з неможливістю надання йому роботи, яку він виконував до обрання його на виборну посаду, суд першої інстанції зазначив, що позивач з 06 жовтня 2015 року є фізичною особою-підприємцем, а тому гарантії, передбачені статтею 33 «Про статус депутатів місцевих рад», до нього не застосовуються.

34. У частині вимог про стягнення матеріальної шкоди суд першої інстанції зазначив, що незаконне звільнення позивача перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з витратами позивача на оплату навчання в ДРІДУ, а тому такі витрати підлягають відшкодуванню йому за рахунок відповідача.

35. Суд першої інстанції також дійшов висновку, що порушення прав позивача у сфері трудових відносин завдали йому душевних страждань, розмір яких суд оцінив у 5000,00 грн.

36. Щодо вимог позивача про стягнення судового збору та витрат на правову допомогу у розмірі 11354,66 грн, то суд першої інстанції зазначив, що такі були понесені під час розгляду адміністративної справи №174/163/15 і підстав для стягнення їх у межах цієї справи немає.

37. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року постанову Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2016 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за затримку розрахунку при звільненні та моральної шкоди скасовано та прийнято в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовлено.

38. В іншій частині постанову Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2016 року залишено без змін.

39. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідач правильно утримав з нарахованої позивачеві суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу розмір допомоги по безробіттю та дохід, отриманий позивачем на новому місці роботи.

40. Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач 01 липня 2016 року у повному обсязі виплатив позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу.

41. Суд апеляційної інстанції також не погодився з висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, адже, як зазначив суд апеляційної інстанції, несвоєчасно позивачеві було виплачено «лише компенсацію за невикористану відпустку».

42. Не погодився суд апеляційної інстанції і з висновками суду першої інстанції про заподіяння позивачеві моральних страждань.

43. Водночас суд апеляційної інстанції підтримав висновки суду першої інстанції в частині відсутності підстав для стягнення середньої заробітної плати за шість місяців у зв`язку з неможливістю надання позивачеві роботи, яку він виконував до обрання на виборну посаду; відсутності підстав для стягнення судових витрат, понесених в іншій справі; та в частині доведеності позивачем майнових втрат у зв`язку з протиправними діями відповідача.

IV. Провадження в суді касаційної інстанції

44. У касаційній скарзі позивач, стверджуючи про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їхні рішення й прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

45. На обґрунтування вимог касаційної скарги позивач зазначив, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», у зв`язку з чим дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для виплати йому середньої заробітної плати за шість місяців у зв`язку з неможливістю надання роботи, яку він виконував до обрання на виборній посаді.

46. Позивач доводить, що положення вказаної статті не ставлять в залежність передбачені нею гарантії з наявністю або відсутністю в особи статусу фізичної особи-підприємця. Єдиною умовою, з якою положення статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» пов`язують право на відповідні виплати, є неможливість надання попередньої роботи, що її особа займала до обрання на виборну посаду.

47. Як зазначає позивач, посада, яку він обіймав до обрання на посаду міського голови міста Вільногірськ, була скорочена, що свідчить про неможливість надання йому попередньої роботи і зобов`язує відповідача забезпечити його середнім заробітком на час працевлаштування.

48. Позивач також зазначає, що суди дійшли протиправних висновків щодо необхідності утримання з середнього заробітку за час вимушеного прогулу заробітку за новим місцем роботи та/або допомоги по безробіттю. Позивач зауважує, що такі висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на положеннях частини третьої статті 117 Кодексу законів про працю України, яка втратила чинність із 20 грудня 2005 року.

49. Неправильними, на думку позивача, є висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності у спірних правовідносинах підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні.

50. Як зазначає позивач, повний розрахунок із ним відповідач здійснив лише 01 липня 2016 року, що є підставою для застосування положень статті 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

51. Позивач також не погоджується з оцінкою судів попередніх інстанцій його вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

52. Позивач зазначає, що порушення його трудових прав є очевидним, а відповідач відмовився розрахуватися з ним, унаслідок чого він був змушений змінити звичний спосіб життя, докласти значних зусиль для відновлення порушених прав.

53. На думку позивача, він у позові обґрунтовано оцінив ці переживання на суму 50000,00 грн.

54. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02 березня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

55. 15 грудня 2017 року, у зв`язку з початком роботи Верховного Суду, припинено процесуальну діяльність Вищого адміністративного суду України.

56. 14 лютого 2018 року касаційну скаргу передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.

57. За наслідками автоматизованого розподілу касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Бевзенку В.М., суддям Данилевич Н.А., Шарапі В.М.

58. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - від 06 травня 2020 року, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача в цій справі, призначений повторний автоматизований розподіл указаної касаційної скарги.

59. За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 травня 2020 року касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям Кашпур О.В., Уханенку С.А.

V. Джерела права й акти їхнього застосування

60. Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

61. 3а правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

62. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані й розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

63. 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким до окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України, у тому числі щодо меж касаційного перегляду, унесені зміни.

64. Водночас пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону від 15 січня 2020 року №460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

65. З урахуванням викладеного, розглядаючи цю справу, Суд керується положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, що діяли до набрання чинності змін, унесених Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX.

66. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

67. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР на сільських, селищних, міських голів поширюються повноваження та гарантії депутатів рад, передбачені законом про статус депутатів рад, якщо інше не встановлено законом.

68. Правовий статус депутата сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради, гарантії депутатської діяльності визначено в Законі України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11 липня 2002 року №93-IV (далі - Закон №93-IV).

69. Відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону №93-IV депутат місцевої ради здійснює свої повноваження, не пориваючи з виробничою або службовою діяльністю. Депутат місцевої ради, обраний секретарем сільської, селищної, міської ради, головою, заступником голови районної, обласної, районної у місті ради, працює у відповідній раді на постійній основі і не може суміщати свою службову діяльність з іншою роботою, у тому числі на громадських засадах (за винятком викладацької, наукової та творчої у позаробочий час), займатися підприємницькою діяльністю, одержувати від цього прибуток, якщо інше не передбачено законом.

70. Частиною першою статті 33 Закону №93-IV у разі обрання депутата місцевої ради на виборну посаду у раді, на якій він працює на постійній основі, трудовий договір з ним за попереднім місцем роботи припиняється відповідно до законодавства. Обраний на виборну посаду у відповідній раді, на якій він працює на постійній основі, депутат місцевої ради, який перебуває на службі у військових формуваннях чи правоохоронних органах держави, прикомандировується до місцевої ради із залишенням на цій службі.

71. Відповідно до частини другої статті 33 Закону №93-IV депутату місцевої ради, який працював у раді на постійній основі, після закінчення таких повноважень надається попередня робота (посада), а за її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою депутата, на іншому підприємстві, в установі, організації.

72. У разі неможливості надання відповідної роботи (посади) на період працевлаштування за колишнім депутатом місцевої ради зберігається, але не більше шести місяців, середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді у раді, що виплачується з відповідного місцевого бюджету. У разі, якщо колишній депутат місцевої ради має право на пенсійне забезпечення або йому призначена пенсія за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника, за вислугу років відповідно до закону, за ним не зберігається середня заробітна плата, яку він одержував на виборній посаді в раді.

73. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

74. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

75. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

76. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

77. Відповідно до частин першої-другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

78. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

79. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

80. Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

81. Абзацом першим пункту 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

82. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

83. За приписами частин першої-третьої статті 23 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

84. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

VI. Позиція Верховного Суду

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, Суд зазначає таке.

85. Аналіз викладених положень статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку, що у випадку незаконного звільнення, орган, який розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

86. Виходячи з положень пунктів 2, 8 Порядку №100, середній заробіток за час вимушеного прогулу визначається шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів, що минули, починаючи з дня незаконного звільнення, по день прийняття судом рішення про поновлення на роботі.

87. Водночас середньоденна заробітна плата для цілей визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є часткою розміру заробітної плати за останні два місяці перед звільненням та кількості робочих днів у такому періоді.

88. У спірних правовідносинах суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що періодом вимушеного прогулу є період з 01 лютого 2015 року (наступний після звільнення позивача день) по день припинення повноважень позивача на посаді міського голови м. Вільногірськ, яким є 25 листопада 2015 року (день відкриття першої сесії Вільногірської міської ради нового (VII) скликання).

89. Водночас суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу суди попередніх інстанцій обчислили неправильно, адже як розрахункову величину одночасно застосували середньомісячну заробітну плату та середньоденну заробітну плату.

90. Так, проводячи розрахунок суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за формулою (9570,96 грн Х 9 місяців) + (455,76 грн. Х 17 днів), суди попередніх інстанцій розмір середньомісячної заробітної плати позивача помножили на кількість повних місяців у періоді з 01 лютого 2015 року по 31 жовтня 2015 року, а решту періоду вимушеного прогулу (з 01 листопада 2015 року по 25 листопада 2015 року) обчислили шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів у такому періоді.

91. Суд зазначає, що середня заробітна плата за час вимушеного прогулу є добутком середньоденної заробітної плати та кількості робочих днів, що минули, починаючи з дня незаконного звільнення, по день поновлення на роботі. Отже, у спірних правовідносинах сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу становить 92975,04 грн (455,76 грн х 204 робочих днів).

92. Суд також зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли безпідставних висновків щодо необхідності утримання з середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу заробітної плати за новим місцем роботи та/або допомоги по безробіттю.

93. Позивач у касаційній скарзі цілком правильно зауважує, що застосування судами першої та апеляційної інстанцій до спірних правовідносин положень пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є помилковим, оскільки викладені в ньому роз`яснення були зроблені з урахуванням, зокрема, частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України від 20 грудня 2005 року №3248-IV «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України».

94. Водночас відповідно до чинної на момент виникнення спірних правовідносин редакції КЗпП України виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться за весь час вимушеного прогулу без зменшення його розміру за певних обставин, у тому числі з підстав, передбачених у пункті 32 вказаної постанови.

95. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16.

96. Беручи до уваги, що відповідач частково виплатив позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 39253,54 грн, у цій частині позовних вимог рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з прийняттям нового про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 53721,50 грн (92975,04 - 39253,54).

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за увесь час затримки в розрахунку при звільненні, Суд зазначає таке.

97. З аналізу зазначених норм трудового законодавства випливає, що умовами застосування статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

98. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах із роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

99. Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

100. Отже, несвоєчасна виплата грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки є підставою для стягнення з роботодавця середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

101. З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов безпідставного висновку про те, що несвоєчасна виплата позивачеві компенсації за невикористані дні відпустки не є підставою для застосування до спірних правовідносин вимог статті 117 КЗпП України, і помилково скасував рішення суду першої інстанції у цій частині.

102. Як установили суди попередніх інстанцій, днем звільнення (закінчення повноважень позивача) є 25 листопада 2015 року. Водночас за невикористані дні відпустки відповідач з позивачем у повному обсязі розрахувався 01 липня 2016 року.

103. Таким чином, у спірних правовідносинах мав місце несвоєчасний розрахунок із позивачем, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за увесь час такої затримки, розрахованого відповідно до Порядку №100.

104. Суд зазначає, що період затримки в розрахунку, який підлягає оплаті, становить 149 днів, у тому числі у листопаді 2015 року - 3, у грудні 2015 року - 23, у січні 2016 року - 19, у лютому 2016 року - 21, у березні 2016 року - 22, у квітні 2016 року - 21, у травні 2016 року - 19, у червні 2016 року - 20, у липні 2016 року - 1.

105. Отже, сума середньої заробітної плати, що підлягає стягненню на користь позивача у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні складає 67908,24 грн (455,76 х 149).

106. З урахуванням викладеного рішення судів попередніх інстанцій у цій частині підлягають скасуванню з прийняттям нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 67908,24 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за шість місяців у зв`язку з неможливістю надання йому посади, яку він обіймав до обрання на посаду міського голови, Суд зазначає таке.

107. Аналіз положень статті 33 Закону №93-IV дає підстави для висновку, що законодавством гарантується право депутата місцевої ради на надання йому, після закінчення його повноважень за виборною посадою, попередньої або рівноцінної роботи (посади), а за її відсутності - збереження за ним середньої заробітної плати на строк не більше шести місяців або до дня його працевлаштування.

108. Водночас підставою для припинення таких виплат є працевлаштування колишнього депутата місцевої ради в період гарантованого шестимісячного строку для працевлаштування; виникнення права на пенсійне забезпечення; закінчення гарантованого шестимісячного строку для працевлаштування.

109. У цій справі суди попередніх інстанцій установили, що позивач 06 листопада 2015 року зареєстрований як фізична особа-підприємець.

110. Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

111. Згідно з частиною другою статті 55 Господарського кодексу України громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці, є суб`єктами господарювання.

112. З урахуванням викладеного Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що особи, які зареєстровані фізичною особою-підприємцем, уважаються такими, що забезпечують себе роботою самостійно, а тому з дня реєстрації особи підприємцем виплата середньої заробітної плати відповідно до статті 33 Закону №93-IV припиняється.

113. Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про необґрунтованість вимог позивача у цій частині.

114. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, Суд зазначає таке.

115. Згідно із роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами і доповненнями) під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

116. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

117. Отже, під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.

118. Беручи до уваги те, що позивачем не доведено і не надано судам першої та апеляційної інстанцій відповідних доказів завдання йому моральної шкоди, а також не наведено доводів, з яких він виходив при визначенні розміру цієї шкоди, Суд уважає, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині вимог.

119. Наведені в касаційній скарзі мотиви і доводи не спростовують таких висновків суду апеляційної інстанцій та встановлених ним обставин справи.

120. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат, яких позивач зазнав під час розгляду справ №174/163/15-а, Суд зазначає таке.

121. Відповідно до частин першої, третьої статті 94 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

122. Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

123. Таким чином, розподіл судових витрат здійснюється тим судом, що розглядає по суті спір та ухвалює відповідне рішення.

124. Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про відсутність підстав для стягнення з відповідача судових витрат, понесених позивачем в іншій адміністративний справі з іншим складом учасників.

125. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, Суд зазначає таке.

126. Згідно з частиною п`ятою статті 21 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

127. Отже, вимоги про відшкодування шкоди можуть розглядатися за правилами адміністративного судочинства, якщо такі вимоги стосуються шкоди, завданої протиправними діями (рішенням) суб`єкта владних повноважень, і заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір, що стосується таких дій (рішень).

128. У цій справі заявлену матеріальну шкоду позивач пов`язує зі своїм незаконним звільненням, унаслідок чого він був позбавлений можливості продовжити навчання в ДРІДУ за державним замовленням та був змушений закінчити його за власний рахунок, сплативши за нього 7125,00 грн.

129. Суд зазначає, що спір щодо законності звільнення позивача з посади Вільногірського міського голови вирішувався у межах адміністративної справи №174/163/15-а.

130. Водночас предметом цієї справи є середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням та несвоєчасним розрахунком при звільнення, а також вимоги позивача щодо виплати йому середнього заробітку на час працевлаштування відповідно до статті 33 Закону №93-IV.

131. Таким чином, між вимогами позивача про стягнення майнової шкоди та предметом публічно-правового спору у цій справі відсутній матеріально-правовий зв`язок, що позбавляло суди попередніх інстанцій процесуальної можливості вирішувати їх у межах одного провадження за правилами адміністративного судочинства.

132. Згідно з пунктом першим частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

133. Відповідно до частини першої статті 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

134. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

135. За таких обставин ухвалені у справі судові рішення у цій частині підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю.

136. Одночасно з цим Суд роз`яснює, що вимоги позивача до відповідача про стягнення майнової шкоди можуть бути вирішені місцевим загальним судом за правилами цивільного судочинства.

137. Положеннями частини першої статті 341 КАС України (у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

138. Відповідно до частини другої статті 341 КАС України (у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

139. Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах заявлених вимог касаційної скарги, Суд дійшов висновку про необхідність скасування рішень судів попередніх інстанцій у частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнення середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку при звільненні з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

140. У частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за шість місяців, судових витрат, понесених під час розгляду справи №174/163/15-а та моральної шкоди, Суд уважає, що висновки судів попередніх інстанцій у цій справі є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для їхнього скасування чи зміни відсутні.

141. Водночас у частині вимог щодо стягнення майнової шкоди рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню із закриття провадження у справі.

142. Керуючись статтями 3, 238, 341, 345, 349 350, 351, 354, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

143. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

144. Постанову Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2016 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року у частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнення середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

145. Стягнути з Виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області (місцезнаходження: 51700, Дніпропетровська область, місто Вільногірськ, вулиця ім. В.В. Варена, будинок 15; ідентифікаційний код 04052614) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 53721 (п`ятдесят три тисячі сімсот двадцять одна) грн 50 коп.

146. Стягнути з Виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області (місцезнаходження: 51700, Дніпропетровська область, місто Вільногірськ, вулиця ім. В.В. Варена, будинок 15; ідентифікаційний код 04052614) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі 67908 (шістдесят сім тисяч дев`ятсот вісім) грн 24 коп.

147. Постанову Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2016 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року у частині вимог про стягнення майнової шкоди у розмірі 7125,00 грн скасувати та закрити провадження у справі №174/445/16-а у цій частині позовних вимог.

148. У частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за шість місяців, судових витрат, понесених під час розгляду справи №174/163/15-а та моральної шкоди постанову Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2016 року (у нескасованій частині) та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

149. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач: О.Р. Радишевська

Судді: О.В. Кашпур

С.А. Уханенко