Справа № 520/919/2020
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2020-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2020 р. Справа № 520/919/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2020, головуючий суддя І інстанції: Бадюков Ю.В., м. Харків по справі № 520/919/2020

за позовом ОСОБА_1

до Державної установи "Темнівська виправна колонія (№100)"

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

23.01.2020 ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "Темнівська виправна колонія (№ 100)" (далі по тексту відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Темнівської виправної колонії (№100)";

- зобов`язати Державну установу "Темнівська виправна колонія (№ 100)" нарахувати та виплатити справедливу сатисфакцію за неотримані предмети речового майна з 04.06.2007 по 05.09.2013 в розмірі вартості предметів речового майна, які належні до отримання у власність за Нормою № 4 Положення 1489, станом на 05.09.2013;

- зобов`язати Державну установу "Темнівська виправна колонія (№ 100)" виплатити компенсацію за неотримані предмети речового майна з 05.09.2013 по час звільнення в розмірі 13332 грн. 35 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що під час проходження служби, з 04.06.2007 по 03.06.2019, повинен був бути забезпечений предметами речового майна встановленого зразка згідно норм чинного законодавства, а саме: з 04.06.2007 по 05.09.2013 він повинен був бути забезпечений згідно Тимчасового положення, затвердженого Головою Державного департаменту України з питань виконання покарань від 17.07.2008 та за нормою забезпечення № 4, введеною в дію наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.02.2002 № 148 «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 17.11.2001 № 1515 «Про формений одяг осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, військовослужбовців спеціальних моторизованих військових частин міліції внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу податкової міліції», а з 05.09.2013 по час звільнення повинен був бути забезпечений згідно постанови Кабінети Міністрів України від 14.08.2013 № 578, якою було затверджено Порядок забезпечення речовим майном персонал ДКВС та норми забезпечення речовим майном персонал ДКВС. Але, як вказує позивач, за весь час проходження служби, а саме з 04.06.2007 по 03.06.2019 позивач отримав лише кашкет польовий у липні 2018 року - 1 штука; куртку утеплену польову у січні 2016 року - 1 штука; куртку і штани польові у квітні 2014 року та січні 2016 року - загалом 2 штуки. Стверджує, що під час звільнення зі служби та в подальшому звертався до відповідача з питанням компенсації неотриманих предметів речового майна. На запити представника позивача відповідач листами від 29.08.2019, 23.09.2019 повідомляв, що виплатить позивачу усю належну суму коштів за неотримані предмети речового майна, а відповідно до листа від 28.10.2019 №22/7/7-2198/Нд-І відмовився відшкодувати позивачу предмети речового майна, які повинен був видати з 04.06.2007 по 05.09.2013, при цьому компенсацію за неотримані предмети речового майна з 05.09.2013 по час звільнення позивача в розмірі 13332,35 грн. визнав в повному обсязі, однак зазначив, що виплатить за наявності бюджетних асигнувань на компенсацію за речове майно.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2020 по справі № 520/919/2020 відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної установи "Темнівська виправна колонія (№ 100)" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач не погодився із рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2020 по справі № 520/919/2020 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що судом першої інстанції не встановлено порядок набуття права позивачем на отримання предметів речового забезпечення майна особистого користування у власність. Стверджує, що з 2007 по 2013 рік компенсація за неотримані предмети речового забезпечення особистого користування, які передавались у власність співробітнику УВП, не передбачалась, однак, з 2007 по 2010 рік, під час дії Положення про забезпечення речовим майном осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ і військовослужбовців внутрішніх військ МВС України", затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.12.2003 № 1489, позивач мав право на забезпечення речовим майном особистого користування. Враховуючи викладене вважає, що має гарантоване державою право сподіватись та очікувати на отримання у особисту власність у встановленому обсязі предметів речового майна особистого користування та мирно володіти ними, що узгоджується зі змістом ст. 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Посилаючись на ст. 116 КЗпП України, п. 22, 23, 27, 60 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби та норми забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578, вважає, що у позивача відсутній обов`язок звертатись до відповідача із заявою про надання грошової компенсації за неотримані предмети речового майна особистого користування. Посилання суду першої інстанції на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 05.12.2018 по справі №808/2442/16 вважає безпідставним, оскільки правовідносини, викладені у вказаній справі, регулюються іншими нормативно-правовими актами, зокрема постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178, та поширюються на військовослужбовців Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони. Стверджує, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Відповідач, у надісланому до суду письмовому відзиві на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує на те, що Положення про забезпечення речовим майном осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ і військовослужбовців внутрішніх військ МВС України", затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.12.2003 № 1489, за своєю природою не є нормативно-правовим актом, не було зареєстроване в Міністерстві юстиції України, та не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Стверджує, що жодним нормативно-правовим актом України не передбачено нарахування та виплата компенсації за неотримані предмети речового майна за даний період з 04.06.2007 по 05.09.2013, за який просить позивач. Заперечує проти факти звернення позивача до відповідача під час звільнення зі служби з питанням компенсації неотриманих предметів речового майна, оскільки така інформація є неправдивою та доказів протилежного позивачем не надано. Щодо посилань позивача на положення постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578, апелянт звертає увагу на те, що з аналізу норм Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби та норми забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується на підставі заяви саме підчас звільнення із служби. Натомість, позивач у відповіді на відзив на позовну заяву підтверджує, що заяви про отримання грошової компенсації за неотримані предмети речового майна подано не було. Зауважив, що позивач помилково вважає листування відповідача з представником позивача зверненням щодо виплати компенсації за не отримані предмети речового майна.

В надісланій до суду апеляційної інстанції відповіді на відзив на апеляційну скаргу позивач не погоджується з твердженням відповідача про те, що наказ Міністерства внутрішніх справ України від 05.12.2003 № 1489 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки останній не був визнаний нечинним, а був скасований наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.07.2010 № 325. Посилаючись на норми Цивільного кодексу України, ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважає, що відповідач, в особі держави, яка взяла на себе позитивне зобов`язання забезпечити позивача предметами речового майна особистого користування, зобов`язаний виплатити грошову компенсацію за неотримані предмети речового майна за період з 04.06.2007 по 05.09.2013. Стверджує, що законодавством прямо встановлено обов`язок відповідача під час звільнення здійснити з позивачем повний та остаточний розрахунок, тому у позивача відсутній обов`язок звертатись до відповідача із заявою про надання компенсації за неотримані предмети речового майна особистого користування.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 в період з 04.06.2007 по 03.06.2019 проходив службу у Державній установі «Темнівська виправна колонія (№100)» Державної кримінально-виконавчої служби України, що підтверджується записами на стор. 2 та 3 у копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , виданої відділом кадрів Темнівської виправної колонії Харківської області (№100), на посаді молодшого інспектора відділу охорони виправної колонії (а.с. 30).

Відповідно до копії витягу з наказу начальника виправної колонії від 03.06.2019 за №62/ОС-19, виданої відповідачем, ОСОБА_1 було звільнено відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) (а.с. 31).

Згідно довідки головного бухгалтера Темнівської виправної колонії Харківської області (№100) підполковника внутрішньої служби ОСОБА_2 при звільненні зі служби прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу охорони державної установи «Темнівська виправна колонія (№100)», 26.06.2019 йому було перераховано на картковий рахунок суму 20246,30 грн, в яку враховано всі види грошового забезпечення. (а.с. 124)

Докази звернення ОСОБА_1 до Державої установи «Темнівська виправна колонія (№100)» під час звільнення із заявою (рапортом) про отримання речового майна в натурі або грошову компенсацію за нього в матеріалах справи відсутні.

Згідно з листом від 29.08.2019 № 22/7/7-1721, направленим на адвокатський запит представника позивача від 15.08.2019 про заборгованість виплат грошової компенсації за неналежні до видачі предметів речового майна перед ОСОБА_1 , на момент звільнення ОСОБА_1 заборгованість по грошовій компенсації замість предметів грошового майна, особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу становила 12339,62 грн. Вартість речового майна була розрахована на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578. На теперішній час коштів та бюджетних асигнувань на виплату грошової компенсації не передбачено кошторисом установи. Грошова компенсація громадянину ОСОБА_1 буде виплачена відповідно до вимог абз. 2 п. 22, ч. 1 (загальні питання) постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 №578. (а.с. 32-36)

Згідно з листом від 23.09.2019 № 22/7/7-1885 на адвокатський запит представника позивача від 12.09.2019 про заборгованість виплат грошової компенсації за неналежні до видачі предметів речового майна перед ОСОБА_1 , відповідачем зазначено, що розбіжність щодо найменувань належних до видачі предметів речового майна у наданих відповідачем документах склалася у зв`язку з тим, що в переліку цін для розрахунку грошової компенсації за належні до видачі предмети форми одягу «штани утеплені польові» не зазначені, тому можливості надати розрахунок для виплати грошової компенсації за вказані речі в даний час не має можливості. Стосовно розбіжностей в кількості належних до видачі предметів речового майна, зазначено, що відповідно до постанови Кабінету міністрів України «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби» №578 від 14.08.2013 (яка набрала чинності 05.03.2013) розрахунок щодо кількості належних до видачі предметів речового майна повинен застосовуватись саме з 05.09.2013 (з часу набрання законної сили), та зазначена постанова не поширюється на правовідносини, які виникли до набрання нею чинності. (а.с. 37-38)

У листі від 28.10.2019 № 22/7/7/2198 на адвокатський запит представника позивача від 22.10.2019 про заборгованість виплат грошової компенсації за неналежні до видачі предметів речового майна перед ОСОБА_1 , відповідачем повідомлено, що компенсація за неотримане речове майно до 05.03.2013 не передбачено. (а.с. 39-41)

Не погоджуючись із вказаною бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок відповідача щодо виплати компенсації виникає з моменту реалізації права позивачем шляхом висловлювання побажання щодо їх реалізації за відповідним зверненням заявою (рапортом) службовця на підставі наказу або рішення керівника установи та довідки про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, проте позивачем не надано доказів звернення із заявою (рапортом) про отримання речового майна в натурі або грошову компенсацію за нього.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 5 ст. 21 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби мають право на носіння форменого одягу із знаками розрізнення, зразки якого розробляються відповідно до законодавства.

Відповідно до п. 12 Розділу II Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України УРСР від 29.07.1991 №114, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством.

Згідно з ч. 2 ст. 23 Закону України Законом України «Про Державну кримінально- виконавчу службу України», умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

У позовній заяві та апеляційній скарзі представник позивача просить, зокрема, нарахувати та виплатити справедливу сатисфакцію позивачу за неотримані предмети речового майна з 04.06.2007 по 05.09.2013 в розмірі вартості предметів речового майна, які належні до отримання у власність за Нормою № 4 Положення про забезпечення речовим майном осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ і військовослужбовців внутрішніх військ МВС України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 5 грудня 2003 року N 1489 (надалі - Положення 1489), станом на 05.09.2013.

Положенням про забезпечення речовим майном осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ і військовослужбовців внутрішніх військ МВС України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 5 грудня 2003 року № 1489, не була передбачена справедлива сатисфакція за неотримані предмети речового майна.

Даним Положенням нарахування і виплата грошової компенсації за неотримане речове майно особам рядового і начальницького складу під час проходження служби не передбачалось.

Крім того, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.07.2010 №325 «Про скасування наказу МВС від 05.12.2003 № 1489» скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 05.12.2003 № 1489 "Про затвердження Положення про забезпечення речовим майном осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ і військовослужбовців внутрішніх військ МВС України" (із змінами) як такий, що не подавався на державну реєстрацію.

Пунктом 1 Указу Президента України "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" від 03.10.1992, № 493/92 (далі - Указ № 493), установлено, що з 1 січня 1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації.

Згідно п. 2 Указу № 493 державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю здійснює Міністерство юстиції України.

За приписами п. 3 вказаного Указу нормативно-правові акти, зазначені в статті 1 цього Указу, набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.

Приписами п. 15 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМ України, від 28.12.1992, № 731 ( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Положення № 731), міністерства, інші центральні органи виконавчої влади направляють для виконання нормативно-правові акти лише після їх державної реєстрації та офіційного опублікування.

У разі порушення зазначених вимог нормативно-правові акти вважаються такими, що не набрали чинності, і не можуть бути застосовані (абз. 2 п. 15 Положення № 731).

За таких обставин, посилання представника позивача на те, що Положення № 1489 набирало чинність не відповідає дійсності і суперечить положенням Указу № 493 та Положення № 731.

Отже, суд не може керуватись положеннями нормативно-правових актів, які не набрали чинності в установленому чинним законодавством України порядку, а відтак позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності Державної установи "Темнівської виправної колонії (№100)" () та зобов`язання Державної установи "Темнівська виправна колонія (№ 100)" нарахувати та виплатити справедливу сатисфакцію за неотримані предмети речового майна з 04.06.2007 по 05.09.2013 в розмірі вартості предметів речового майна, які належні до отримання у власність за Нормою № 4 Положення 1489, станом на 05.09.2013 є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Також зі змісту постанови Кабінету Міністрів України "Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час" від 28 жовтня 2004 р. N 1444 не вбачається, що її дія розповсюджується на працівників Державної кримінально-виконавчої служби України, а тому посилання представника позивача на те, що склад установ виконання покарань забезпечувався відповідно до норм Положення № 1444 є хибним.

Забезпечення форменим одягом осіб рядового і начальницького складу до 08 лютого 2008 року здійснювалось відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 03 вересня 1997 року № 586 «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України «Про форму одягу осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та військовослужбовців внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ» від 27 серпня 1997 року № 925.

Посилання представника позивача на Тимчасове положення, затвердженого Головою Державного департаменту України з питань виконання покарань від 17 липня 2008 року та за нормами забезпечення (№ 4,7,8,9), колегія суддів вважає неприйнятним, оскільки з офіційного сайту Міністерства Юстиції України вбачається, що такий документ на реєстрацію не подавався, відповідно не міг застосовуватися до спірних правовідносин, як такий, що незареєстрований в установленому порядку.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Державної установи "Темнівська виправна колонія (№100)" () та зобов`язання Державної установи "Темнівська виправна колонія (№ 100)" виплатити компенсацію за неотримані предмети речового майна з 05.09.2013 по час звільнення в розмірі 13332 грн 35 коп, колегія суддів зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578 «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби» (далі - Постанова № 578), затверджені Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби та норми забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (далі - Порядок № 578).

Відповідно до п. 22 Порядку № 578, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, особам рядового і начальницького складу (крім курсантів) після перших трьох років служби за їх бажанням та рішенням керівника органу чи установи дозволяється за умови наявності в їх користуванні придатних до використання предметів раніше виданого речового майна особистого користування замість одних предметів, передбачених нормами забезпечення, отримувати інші, вартість яких не перевищує вартості предметів, що замінюються, або отримувати за них грошову компенсацію. Грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі.

Відповідно до пункту 23 цього Порядку № 578 грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається ДПтС відповідно до їх закупівельної вартості.

За пунктом 27 цього Порядку № 578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки (п.60 цього Порядку № 578).

Колегією суддів встановлено, що на день підписання наказу про звільнення зі служби позивач мав передбачене законодавством право на отримання при звільненні зі служби або речове майно в натурі або грошову компенсацію замість неотриманого речового майна шляхом подання відповідної заяви, однак ним не скористався.

Виплата грошової компенсації за неотримане речове майно можлива на підставі довідки про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7.

Аналізуючи вказані положення Порядку № 578, колегія суддів доходить висновку, що задля реалізації права на отримання речового майна особистого користування або відповідної грошової компенсації позивач має висловити бажання отримати або речове майно або грошову компенсацію.

В свою чергу, обов`язок відповідача щодо виплати компенсації виникає з моменту реалізації права позивачем шляхом висловлювання бажання щодо їх реалізації.

Таким чином, зазначені гарантії реалізуються саме за відповідним зверненням із заявою (рапортом) службовця на підставі наказу або рішення керівника установи та довідки про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7.

Належних та допустимих, достатніх та достовірних в розумінні приписів ст. ст. 73-76 КАСУ доказів звернення позивача із заявою (рапортом) про отримання речового майна в натурі або грошову компенсацію за нього позивачем не надано, а судами під час розгляду цієї справи не встановлено.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги посилання на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 13 червня 2018 року в справі № 161/13250/17, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 вересня 2018 року по справі № 2-а-3097/2007 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 14-62цс18 та від 13 червня 2018 року в справі № 161/13250/17 про те, що неотримання особою речового майна (військової форми, одягу) за час проходження служби та під час звільнення в запас, а також відповідної компенсації за це майно, стало причиною позбавлення права власності позивача, зокрема, володіти, користуватися й розпоряджатися об`єктом власності (грошовими коштами), а отже звернення позивача до суду з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди та стягнення грошової компенсації за недоотримане речове майно спрямоване на відновлення його майнового стану (порушеного права власності та ліквідації збитків, заподіяних його інтересам), на захист якого спрямовані засоби та норми, визначені саме цивільним і цивільним процесуальним законодавством.

При цьому колегія суддів зазначає, що предметом розгляду у справі були інші правовідносини, які регулювалися іншими нормативно-правовими актами, отже в будь-якому разі не могли бути застосовані у цій справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку, що відповідачем не допущено протиправної бездіяльності: - щодо нарахування та виплати справедливої сатисфакції за неотримані предмети речового майна з 04.06.2007 по 05.09.2013 в розмірі вартості предметів речового майна, які належні до отримання у власність за Нормою № 4 Положення 1489, станом на 05.09.2013, оскільки такий нормативно правовий акт ніколи не набирав чинності та, відповідно не регулював спірних правовідносин; - щодо виплатити компенсації за неотримані предмети речового майна з 05.09.2013 по час звільнення в розмірі 13332 грн 35 коп., оскільки позивач жодним чином не виразив бажання отримати речове майно в натурі або у вигляді відповідної грошової компенсації.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст. 241, ст.ст. 241, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2020 по справі № 520/919/2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій