Справа № 640/19181/18
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я. М., Ганечко О. М.

за участі секретаря Кірієнко Н. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії щодо повторного розгляду питання щодо видачі посвідки на тимчасове проживання, за апеляційною скаргою Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення від 05.07.2018 № 1/1285-18, зобов`язання вчинити дії щодо повторного розгляду питання щодо видачі посвідки на тимчасове проживання.

Оскаржуваним рішенням від 05.07.2018 № 1/1285-18 відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживанням в Україні, з метою возз`єднання з сім`єю на підставі підпункту 7 пункту 61 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків, затвердженого, постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2020 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що оскаржуване рішення є протиправним, оскільки прийняте за відсутності на те правових підстав, в ньому відсутня належна аргументація та докази які б свідчили про об`єктивні обставини, що можуть підтвердити вчинення позивачем дій, які зазначено в підпункті 7 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322, а також відсутня мотивувальна частина, з обґрунтуванням позиції відповідача.

В судове засідання з`явився апелянт та представник апелянта, підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити та рішення суду першої інстанції скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.07.2016 громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 вступив у шлюб із громадянкою України ОСОБА_2 , що підтверджується наявним у справі свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 .

12.07.2016 Позивач звернувся до Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві із заявою на отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні.

15.07.2016 Головним управління державної міграційної служби України в м. Києві ОСОБА_1 видано посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 терміном дії до 14.07.2017.

22.06.2017 Позивач звернувся до Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україні.

13.09.2017 Головним управління державної міграційної служби України в м. Києві продовжено строк дії посвідки до 05.07.2018.

11.05.2018 до Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві надійшло подання Національної поліції України № 14/03/03-3641 про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні громадянину Російської Федерації ОСОБА_3 в якому зазначено про доцільність прийняття Державною міграційною службою України рішення про скасування посвідки позивачу, посилаючись на притягнення до адміністративної відповідальності та наявність кримінального провадження, а саме:

- 23.12.2012 працівниками ВДАІ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві встановлено порушення частини першої статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (перевищення водіями транспортних засобів встановлених обмежень швидкості руху та порушення інших правил дорожнього руху);

- 26.01.2013 працівниками ВДАІ Шевченківського РУ ГУМВС Україні в м. Києві встановлено порушення частини першої статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (порушення водіями транспортних засобів правил проїзду перехресть);

- 01.07.2013 працівниками ВДАІ Дарницького РУ ГУМВС України в м. Києві встановлено порушення частини першої статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (перевищення водіями транспортних засобів встановлених обмежень швидкості руху та порушення інших правил дорожнього руху);

- 17.11.2016 працівниками УПП ГУНП в м. Києві встановлено порушення статті 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (порушення Правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів);

- 05.02.2018 працівниками УПП ГУНП в м. Києві встановлено порушення частини першої статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (перевищення водіями транспортних засобів встановлених обмежень швидкості руху та порушення інших правил дорожнього руху).

- кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст. 296 Кримінального кодексу України (хуліганство) зареєстроване в ЄРДР за № 0004974 від 30.04.2018.

21.05.2018 Головним управління державної міграційної служби України в м. Києві видано висновок про скасування посвідки на тимчасове проживання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , яким вирішено скасувати посвідку на тимчасове проживання.

21.05.2018 рішенням Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві №7-65/2016 скасовано посвідку позивача на тимчасове проживання в Україні на підставі підпункту 4 пункту 19 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 №251.

14.06.2018 позивач звернувся до ГУДМС з заявою про обмін посвідки на тимчасове проживання у зв`язку з закінченням строку дії посвідки.

05.07.2018 Головним управління державної міграційної служби України в м. Києві видано Позивачу рішення № 1/1285-18 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживанням в Україні про те, що на підставі підпункту 7 пункту 61 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків, затвердженого, постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322, йому відмовлено в оформленні посвідки тимчасове проживання в Україні.

Позивач не погоджуючись з рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, звернувся з цим позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для прийняття рішення від 05.07.2018 №1/1285-18 став факт отримання відповідачем подання Департаменту карного розшуку Національної поліції України за №14/03/3-3641 від 11.05.2018, відтак оскаржуване рішення є обґрунтованим.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 26 Конституції України зазначає, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до частини чотирнадцятої статті 4 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, є Державна міграційна служба України (ДМС), згідно з пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360.

ДМС відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, приймає рішення про видачу дозволу на імміграцію, відмову в його видачі та скасування такого дозволу (п.п. 6 п. 4 Положення №360).

Частинами п`ятнадцятою та сімнадцятою статті 5 вказаного Закону встановлено, що підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною п`ятнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування та документ, згідно з яким вони, відповідно до права країни походження іноземця або особи без громадянства, вважаються членами сім`ї особи, зазначеної в частинах другій - тринадцятій статті 4 цього Закону.

Документ, що підтверджує належність до членів сім`ї, визнається дійсним в Україні у разі його легалізації, якщо інше не передбачено законом чи міжнародним договором України. Окрім документів для відповідної категорії осіб, визначених частинами першою - шістнадцятою цієї статті, іноземці та особи без громадянства подають для отримання посвідки на тимчасове проживання такі документи: чотири кольорові фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; паспортний документ іноземця або особи без громадянства з відповідною довгостроковою візою та копією сторінки паспортного документа з такою візою, крім випадків, якщо особа не зобов`язана отримувати таку візу відповідно до цього Закону, інших законів України або міжнародних договорів України; копії сторінок паспортного документа іноземця або особи без громадянства з особистими даними з перекладом на українську мову, засвідченим в установленому порядку; документ, що підтверджує сплату державного мита та адміністративного збору за видачу, оформлення або продовження строку дії посвідки.

У разі продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання іноземці та особи без громадянства додатково подають оригінал посвідки на тимчасове проживання. Уповноважений орган повертає паспортний документ особі одразу після прийняття заяви про видачу або продовження строку дії посвідки.

Статтею 55 зазначеного Закону визначено, що іноземець або особа без громадянства подає заяву про оформлення або продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання та відповідні документи, визначені цим Законом та Кабінетом Міністрів України, особисто або через свого представника на підставі довіреності до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції. Територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, зобов`язаний надати іноземцю або особі без громадянства чи його представнику опис прийнятих документів з підписом уповноваженої особи, яка їх прийняла, зазначенням її посади, прізвища та імені і дати прийняття документів. Іноземець або особа без громадянства отримує посвідку на тимчасове проживання особисто.

Пунктом 1 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322 посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Згідно з пунктами 3 та 5 вказаного Порядку посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які на законних підставах тимчасово перебувають на території України та які досягли 16-річного віку або не досягли 16-річного віку, але самостійно прибули в Україну з метою навчання, - на підставі заяв-анкет, поданих ними особисто. Посвідка видається протягом 15 робочих днів з дати прийняття документів від іноземця або особи без громадянства.

Згідно п. 4.5 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.07.2013 №681, визначено, що працівник територіального органу чи підрозділу ДМС при надходженні заяви про обмін посвідки перевіряє наявність підстав для обміну посвідки, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

Приписами статті 12 Закону України «Про імміграцію» визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322 територіальний орган / територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли: 1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на постійне проживання (крім випадків обміну посвідки), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення; 2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду; 3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію; 4) встановлено належність особи до громадянства України; 5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання; 6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17 і 18 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки; 7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований чи не відповідає встановленому зразку, чи належить іншій особі, чи строк його дії закінчився; 9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну; 11) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, посвідка на тимчасове проживання є документом, який підтверджує законність перебування іноземця на території України. Відповідно до положень підпункту 7 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322 в оформленні та видачі посвідки на тимчасове проживання може бути відмовлено у випадку, якщо отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні. При цьому органам Державної міграційної служби України не надано права щодо надання оцінки обґрунтованості направлення інформації отриманої від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу та її перевірки.

Як зазначалося, оскаржуване рішення було прийнято у зв`язку отримання відповідачем від органів Національної поліції подання за №14/03/3-3641 від 11.05.2018 про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні позивача у зв`язку з тим, що його дії загрожують громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян та інших осіб, які проживають на території України в якій було перелічено встановлені факти порушення позивачем вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення та Кримінального кодексу України.

Колегія враховує, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №№640/18113/18, від 22 січня 2019 року (набрало законної сили 11.03.2019 року), позов ОСОБА_1 до Національної поліції України задоволено, визнано протиправним та скасовано подання Департаменту карного розшуку Національної поліції України від 11 травня 2018 року №14/03/3-3641 про скасування посвідки на проживання в Україні громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також, рішення Окружного адміністративного суду від 17.12.2018 у справі № 826/9971/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, яким визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві від 21.05.2018 №7-65/2016 про скасування посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 , виданої 15.07.2016 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , залишено в силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2019.

Судом першої інстанції зазначено, що рішення судів якими подання Департаменту карного розшуку Національної поліції України за №14/03/3-3641 від 11.05.2018 та рішення відповідача від 21.05.2018 №7-65/2016 були визнані протиправними та скасовані, були прийняті та набрали законної сили, вже після 05.07.2018, тобто дати прийняття відповідачем оскаржуваного рішення № 1/1285-18, а отже не могли бути враховані відповідачем під час прийняття вказаного рішення. На думку суду, у відповідача відсутні повноваження щодо надання оцінки обґрунтованості відповідного подання Департаменту карного розшуку Національної поліції України за №14/03/3-3641 від 11.05.2018.

Так, порядком не передбачено проведення перевірки інформації, отриманої від Національної поліції, в тому числі і шляхом відібрання пояснень іноземця, отримання від нього доказів сплати або виконання адміністративного стягнення, адже аналіз положення Порядку свідчить на користь висновку, що наявність повідомлення органів Національної поліції України не є умовою (тим більш обов`язковою та безспірною) для відмови в оформленні посвідки на тимчасове проживання.

Будь-яка інформація (в тому числі органів національної поліції) може бути підставою для проведення міграційною службою перевірки та збору доказів щодо конкретної особи.

У свою чергу, така перевірка та обґрунтованість висновку про наявність в діях іноземця або особи без громадянства загрози національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, є обов`язком ДМС.

Без проведення відповідної перевірки вказаних обставин, прийняття ДМС рішення про відмову в оформленні посвідки на тимчасове проживання є лише формальністю та суперечить як діючому законодавству у даній сфері, так і вимогам статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У пункті 74 Рішення у справі «Лелас проти Хорватії» і пункті 70 Рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування» та пояснив його практичне значення, зокрема, зазначивши, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу. Принцип «належного урядування» передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. Виходячи з цього, ЄСПЛ дійшов до висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст. 8 ЄСПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Ризик будь-якої помилки, зокрема прийняття рішення на підставі неправомірного подання Національної поліції України, яке скасовано вподальшому судом, повинна нести держава, а самі помилки не повинні впливати на реалізацію прав зацікавленої особи - ОСОБА_1 .

Виходячи з викладеного, оскаржуване рішення Головного управління ДМС України в м Києві № 1/1285-18 від 05.07.2018 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні є протиправним та підлягає скасуванню судом, в тому числі оскільки подання Департаменту карного розшуку Національної поліції України № 14/03/3-3641 від 11.05.2018, яке стало єдиною підставою для відмови в оформленні (видачі) ОСОБА_1 посвідки на тимчасове проживання в Україні визнано протиправним та скасовано рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.01.2019 у справі № 640/18113/18.

Оскаржуване рішення Головного управління ДМС України в м. Києві не відповідає вимогам національного законодавства в частині дотримання адміністративної процедури, суперечить критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї, відмова в оформленні посвідки на постійне проживання має наслідком повну зміну способу життя родини позивача. Більше того, відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли. Відмова в оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання такої посвідки.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі підлягає скасуванню, а позовні вимоги - задоволенню.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії щодо повторного розгляду питання щодо видачі посвідки на тимчасове проживання - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2020 року - скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Визнати протиправним та скасувати Рішення № 1/1285-18 від 05.07.2018 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні прийняте т.в.о. начальника ГУ ДМСУ в м. Києві Войналовичем М.В.

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути надані документи та прийняти рішення про оформлення (видачу) ОСОБА_1 посвідку на тимчасове проживання в Україні.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко

Повний текст постанови виготовлено 14.08.2020