Справа № 820/647/18
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2020-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 820/647/18

адміністративне провадження № К/9901/56558/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Яковенка М. М.,

суддів - Дашутіна І. В., Шишова О. О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 820/647/18

за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду (колегія у складі суддів: Л. В. Любчич, В. А. Калиновський, О. А. Спаскін) від 21 червня 2018 року,

УСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

1. ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, у якому просить:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 28 грудня 2017 року № 495-17;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

2. Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що у країні походження на позивача очікує переслідування з причин політичних переконань та небажання брати участь у громадянській війні, йому загрожує небезпека застосування насильства у межах наявного на території країни походження збройного конфлікту та порушення прав людини, у зв`язку із чим рішення Державної міграційної служби України від 28 грудня 2017 року № 495-17 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки, є протиправним.

3. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22 березня 2018 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

4. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2018 року скасовано рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 березня 2018 року та прийнято нову постанову, якою задоволено позовні вимоги.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 28 грудня 2017 року № 495-17 про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирії - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

5. Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, 17 липня 2018 року відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2018 року, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 березня 2018 року залишити в силі.

6. Ухвалою Верховного Суду (склад колегії суддів: Бевзенко В. М., Данилевич Н. А., Шарапа В. М.) від 19 липня 2018 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та установлено строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 06 серпня 2018 року.

7. 06 серпня 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому позивач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

8. На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду № 734/0/78-20 від 05 травня 2020 року призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Бевзенка В. М., що унеможливлює його участь у розгляді касаційної скарги.

9. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 травня 2020 року, визначено склад колегії суддів: Яковенко М. М. - головуючий суддя, Дашутін І. В., Шишов О. О.

10. Ухвалою Верховного Суду справу прийнято до провадження, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

11. Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирійської Арабської Республіки.

12. У 2012 році позивач прибув до України з метою навчання у Харківському національному медичному університеті. З 2013 року навчався у Харківському національному медичному університеті. Через проблеми з реєстрацією йому не було продовжено посвідку на тимчасове проживання (строк дії закінчився 09 квітня 2016 року).

13. 19 серпня 2016 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із відповідним пакетом документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14. Як слідує із заяви ОСОБА_1 від 19 серпня 2016 року, що підтверджується і протоколом співбесіди із заявником, останній вказує на неможливість повернення на свою батьківщину через громадянську війну. По закону своєї країни він є військовозобов`язаним, а тому може бути призваним до лав армії та буде змушений вбивати своїх співгромадян, що суперечить його внутрішньому переконанню та поглядам. У разі відмови стріляти, його можуть вбити як дезертира.

15. 09 вересня 2016 року наказом Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 146 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 . У зв`язку з тим, що заява є очевидно необґрунтованою бо відсутні умови, зазначені пунктом 1 чи 13 частиною першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI (далі- Закон № 3671-VI).

16. 16 жовтня 2017 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області складено висновок, згідно якого у заявника - ОСОБА_1 не існує об`єктивних підстав побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи. При поверненні до країни громадянської належності життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

17. 28 грудня 2017 року рішенням ДМС України № 495-17 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Сирії ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

18. Підставою прийняття відповідачем спірного рішення став той факт, що не існує об`єктивних підстав побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи. При поверненні до країни громадянської належності життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

19. Вважаючи спірне рішення протиправним, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

20. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з правомірності рішення ДМС України про відмову громадянину Сирійськї Арабської Республіки ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в зв`язку з ненаданням останнім доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведеності існування умов для визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту та наявності правомірних підстав для прийняття органами ДМС України рішення.

21. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи у позові, суд апеляційної інстанції виходив з наявності обґрунтованих побоювань у ОСОБА_1 стати жертвою переслідувань в країні громадянського походження. Також, суд вказав, що відповідач не прийняв до уваги "Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку», незважаючи на те, що зазначені позиції УВКБ є достовірним та загальновизнаним джерелом інформації, щодо ситуації у Сирії. Зазначаючи у висновку щодо відмови у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 від 16 жовтня 2017 року ГУ ДМСУ в Харківській області інформацію з Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку уповноважений орган прийшов до висновку, з посиланням на інформацію опубліковану в мережі Інтернет ЗМІ (не зазначивши яка саме), щодо безпекової ситуації в Сирії та поступове збільшення кількості населених пунктів, що приєдналися до процесу перемир`я. Дані висновки суперечать інформації викладеній у зазначених Рекомендаціях УВКБ ООН.

22. Щодо позиції відповідача, яка підтримана судом першої інстанції, стосовно відсутності в особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, оскільки між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту суд апеляційної інстанції вважає, що ці побоювання позивача є цілком обґрунтованими, оскільки враховуючи пояснення позивача, інформацію про країну походження, яка належить до загальновідомої інформації та доказуванню не потребує, а також те що за час відсутності позивача у країні його походження змінилися соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації.

23. Щодо посилання відповідача стосовно того, що ОСОБА_1 самостійно звертався до компетентних органів держави свого громадянського походження та продовжував термін дії свого національного паспорта двічі, тобто він добровільно прийняв захист від країни громадянської належності, суд апеляційної інстанції також зазначив, що вказані обставини не можуть свідчити про можливість безпечного повернення позивача у країну громадянської належності, оскільки у цій країні змінилася соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуація.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

24. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення у справі.

25. Касаційна скарга обґрунтована тим, що судом апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення залишено без належної оцінки у порушення статті 90 КАС України доводам відповідача про те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, що вказує про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

26. Посилаючись на міжнародні законодавства, що стосуються примусового вербування позивача до збройних сил Сирійської Арабської Республіки спростовується, оскільки з викладеної у касаційній скарзі інформації встановлено, що в країні проходження військової служби є обов`язковим, однак в країні можливе отримання відстрочки від армії, як це робив позивач та за інформацією встановлено, що особа, яка знаходиться за межами держави більше 5 років, звільняється від примусової служби в армії.

27. Тобто, судом апеляційної інстанції у порушення статті 77 КАС України не враховано обставини, що територію Сирійської Арабської Республіки залишив добровільно, маючи дозвіл влади країни на виїзд, та свідомо обирав країну вибуття. У дійсності, реальними обставинами виїзду Сирійської Арабської Республіки не побоювання за своє життя та отримання міжнародного захисту, а навчання.

28. Також, скаржник наголошує, що вимога щодо зобов`язання відповідача визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

29. Крім цього, скаржник у касаційній скарзі здійснює виклад обставин справи та надає їм відповідну оцінку, цитує норми процесуального та матеріального права, посилається на міжнародні нормативно-правові акти, що регулюють спірні правовідносини та практику Європейського суду з прав людини, а також висловлює свою незгоду із оскаржуваним судовим рішенням про задоволення позовних вимог.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

30. Враховуючи положення пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 460-ІХ, а також те, що касаційна скарга на судові рішення у цій справі була подана до набрання чинності цим Законом і розгляд їх не закінчено до набрання чинності цим Законом, Верховний Суд розглядає цю справу у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Отже, застосуванню підлягають положення КАС України у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року.

31. Верховний Суд, переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, відповідно до частини першої статті 341 КАС України, виходить з такого.

32. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

33. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон № 3671-VI).

34. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

35. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

36. Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

37. Згідно частини п`ятої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

38. Частинами першою та сьомою статті 7 Закону № 3671-VI визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

39. Відповідно до частини шостої статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

40. Згідно частини сьомої статті 8 Закону № 3671-VI у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

41. Частиною п`ятою статті 10 Закону № 3671-VI визначено, що рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

42. Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

43. Пунктами 45, 66 Керівництво з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців визначено, що особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

44. Згідно до пункту 195 Керівництво з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців зазначено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

45. Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

46. Пункт п`ятий статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 визначає, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

47. Проаналізувавши вищенаведені правові норми, колегія суддів Верховного Суду вважає передчасним висновок суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування рішення Державної міграційної служби України № 495-17 від 28 грудня 2017 року про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки вказаний висновок зроблений без встановлення та з`ясування обставин справи.

48. Як убачається із встановлених судами обставин справи, заявник як на підставу надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, указує, що він не може повернутися до країни своєї громадянської належності зазначає, що він є військовозобов`язаним та його можуть призвати на службу до урядової армії.

49. Суд наголошує, що заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. При цьому, суди правильно зазначили, що при розгляді цієї категорії справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

50. Суд звертає увагу, що побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

51. При цьому, побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

52. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

53. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

54. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним станом у країні та інформацією, що стосується конкретно та особисто заявника.

55. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може само по собі слугувати безумовною підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання.

56. Отже, Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції, так само як і суд першої інстанції при ухваленні рішень, не надали належної оцінки доводам відповідача, не встановили всіх обставин у справі та не надали оцінки ситуації, яка склалася в країні його походження, а саме ситуації в регіонах країни постійного проживання позивача, оскільки не вся територія Сирії охоплена ситуацією загального насильства.

57. При поверненні до країни свого походження, позивач не позбавлений можливості віднайти місце для свого проживання у іншому безпечному місці. Не бажання або ухиляння від виконання свого громадянського боргу по захисту свої країни через проходження військової служби, або через побоювання притягнення до відповідальності за порушення законодавства своєї країни, не є передбаченою підставою для надання статусу біженця на території України.

58. Відтак, суди не дослідили всіх необхідних обставин, з якими положення Закону № 3671-VI пов`язують надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, суд апеляційної інстанції не обґрунтував наявність у позивача безумовних законних підстав для покладення на ДМС України обов`язку визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

59. За наведених обставин, Верховний Суд приходить до висновку, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на неповно встановлених обставинах справи.

60. Наведене дає підстави стверджувати про невжиття належних заходів щодо офіційного з`ясування обставин справи.

61. Відсутність мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, не зазначення мотивів відхилення кожного аргументу учасника свідчать, що висновки судів попередніх інстанцій є передчасними та необґрунтованими, здійснені на підставі неповно встановлених обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

62. З огляду на приписи статті 242 КАС України, обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

63. Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок.

64. Суд першої та апеляційної інстанцій вказаного не дотрималися, чим порушили норми процесуального права, а саме статті 242 КАС України.

65. На підставі пункту 2 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

66. За змістом статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

67. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

68. Отже, Суд приходить до висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм процесуального права, не надавши правової оцінки фактичним обставинам, що в свою чергу унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. Наведене є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

69. Суду під час нового розгляду справи необхідно взяти до уваги викладене в мотивувальній частині цієї постанови, установити наведені в ній обставини, що входять до предмета доказування у цій справі, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам і постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.

70. Оскільки вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судів попередніх інстанцій, тому з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) відсутня можливість перевірити правильність їх висновків в цілому по суті спору.

71. Таким чином, з огляду на приписи частини другої статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 березня 2018 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2018 року скасувати, а справу № 820/647/18 направити на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко

Судді І. В. Дашутін

О. О. Шишов