Справа № 640/13331/19
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2020-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 640/13331/19

адміністративне провадження № К/9901/11594/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Желєзного І.В.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.

розглянув у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дайтона Груп»

на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Безименної Н.В., суддів: Ключковича В.Ю., Кучми А.Ю. від 25.02.2020

у справі № 640/13331/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дайтона Груп»

до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська адміністрація),

третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Бора»,

про визнання протиправними та скасування положень містобудівних умов та обмежень, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

1. У липні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Дайтона Груп» (далі також - ТОВ «Дайтона Груп», позивач) звернулося до адміністративного суду з позовом до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) (далі також - Департамент, відповідач), в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати абзац 1 пункту 1 розділу «Містобудівні умови та обмеження» містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва від 05.05.2018 №369 (далі також - МУО від 05.05.2018 №369) в частині речення: «Граничнодопустима висота 73,5 >= h >= 26,5 м згідно з ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення». Остаточно висоту визначити проектною документацією за умови дотримання інсоляційних вимог і нормативних відстаней від оточуючих будівель і споруд»;

- визнати протиправним та скасувати абзац 1 пункту 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва від 05.05.2018 №369 в частині речення: «зону охоронюваного ландшафту, згідно з рішенням виконкому Київської міської ради народних депутатів від 10.10.1988 №976, від 16.07.1979 №920, розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 №979, від 12.05.2006 №817»;

- визнати протиправним та скасувати абзац 3 пункту 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» МУО від 05.05.2018 №369 в частині речення «рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 10.10.1988 №976, від 16.07.1979 №920, розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 №979, від 12.05.2006 №817»

- визнати протиправним та нечинним з моменту набрання законної сили судовим рішенням абзац 1 пункту 1 Розділу «Містобудівні умови та обмеження» МУО від 05.05.2018 №369 в частині речення: «з урахуванням висновків історико-містобудівного обґрунтування, розробленого згідно чинного законодавства»;

- визнати протиправним та нечинним з моменту набрання законної сили судовим рішенням абзац 2 пункту 5 Розділу «Містобудівні умови та обмеження» містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва від 05.05.2018 №369 повністю, а саме: «Проектну документацію розробляти у відповідності до висновків розробленого, погодженого та затвердженого історико-містобудівного обґрунтування, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 №318»;

- зобов`язати Департамент внести зміни до розділу «Містобудівні умови та обмеження» МУО від 05.05.2018 №369 шляхом: викладення у новій редакції абзацу 1 пункту 1, а саме: «Граничнодопустима висота до 100 м згідно з ДБН В.2.2-24:2009 «Будинки і споруди. Проектування висотних житлових і громадських будинків»; виключення з абзацу 1 пункту 5 речення в частині «зону охоронюваного ландшафту, згідно з рішенням виконкому Київської міської ради народних депутатів від 10.10.1988 №976, від 16.07.1979 №920, розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 №979, від 12.05.2006 №817»; виключення абзацу 2 пункту 5 повністю; виключення з абзацу 2 пункту 5 речення в частині: «рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 10.10.1988 №976, від 16.07.1979 №920, розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 №979, від 12.05.2006 №817».

2. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.10.2019 позов задоволено повністю.

3. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2020 рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.10.2019 скасовано та прийнято нове, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Дайтона Груп» відмовлено.

4. 27.04.2020 від позивача до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2020, в якій просить її скасувати та залишити в силі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.10.2019 у даній справі.

5. Ухвалою Верховного Суду від 12.05.2020 відкрито касаційне провадження у справі.

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

6. Судами попередніх інстанцій встановлені наступні обставини.

7. 17.01.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бора» (далі також - ТОВ «Бора») як орендарем та Київською міською радою як орендодавцем укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого орендодавець на підставі рішень Київської міської ради від 26.04.2007 № 503/1164, від 27.11.2008 № 694/694, від 08.07.2010 № 1166/4604 та від 23.06.2011 № 302/5689 передав, а орендар прийняв в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку, площею 27 873 кв.м, розташовану за адресою: вул. М. Амосова у Солом`янському р-ні м. Києва, з цільовим призначенням - для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісно-торговельного комплексу з готелем та паркінгом, кадастровий номер :72:213:0038.

8. 05.05.2018 ТОВ «Бора» отримано містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта «Будівництво житлово-офісно-торговельного комплексу з готелем та паркінгом» по вулиці Миколи Амосова у Солом`янському районі міста Києва», які затверджені наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 05.05.2018 №369.

9. У розділі «Містобудівні умови та обмеження» МУО від 05.05.2018 №369 визначено, зокрема, наступні вимоги до об`єкта будівництва:

- граничнодопустима висота 73,5 >= h >= 26,5 м згідно з ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення». Остаточно висоту визначити проектною документацією за умови дотримання інсоляційних вимог і нормативних відстаней від оточуючих будівель і споруд з урахуванням висновків історико-містобудівного обґрунтування, розробленого згідно чинного законодавства (абзац 1 пункту 1);

- ділянка проектування потрапляє в зону охоронюваного ландшафту згідно з рішенням виконкому Київської міської ради народних депутатів від 10.10.1988 №976, від 16.07.1979 №920, розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 №979, від 12.05.2006 №817, рішення Київської міської ради від 28.03.2002 №370/1804 (абзац 1 пункту 5);

- проектну документацію розробляти у відповідності до висновків розробленого, погодженого та затвердженого історико-містобудівного обґрунтування згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 №318 (абзац 2 пункту 5);

- проектування вести з урахуванням вимог Закону України «Про архітектурну діяльність», Закону України «Про охорону культурної спадщини», рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 10.10.1988 №976, від 16.07.1979 №920, розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 №979, від 12.05.2006 №817 (абзац 3 пункту 5).

10. 06.06.2018 між ТОВ «Бора» та ТОВ «Дайтона Груп» укладено договір суборенди земельної ділянки, згідно з умовами якого, з урахуванням договору про внесення змін №1 від 13.08.2018, об`єктом суборенди є земельна ділянка із кадастровим номером :72:213:0038, розташована по вул. М.Амосова у місті Києві, площею 27873 кв.м, вид використання - для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісно-торговельного комплексу з готелем та паркінгом.

11. Пунктом 8.3 вказаного договору передбачено, що суборендар має право самостійно господарювати на землі з дотриманням вимог чинного законодавства України та умов цього договору, а також зводити в установленому законодавством порядку житлові, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди.

12. З метою реалізації права на забудову зазначеної вище земельної ділянки, яке виникло у позивача на підставі договору суборенди від 06.06.2018, останнім замовлено у ТОВ «Архітектурне Бюро «Алюр» розроблення проектної документації на об`єкт будівництва «Будівництво житлово-офісно-торговельного комплексу з готелем та паркінгом по вул. Миколи Амосова у Солом`янському районі м. Києва» Перша черга будівництва.

13. Відповідно до проектної документації першої черги об`єкта будівництва «Будівництво житлово-офісно-торговельного комплексу з готелем та паркінгом по вул. Миколи Амосова у Солом`янському районі м. Києва», замовником якого виступає позивач, умовна позначка будівлі складає 99,30 м, а її поверховість становить 32 поверхи.

14. Експертним звітом №01-002-19/П від 17.01.2019, складеним ТОВ «Консалтингова агенція «Галілео» за результатами експертизи вказаної проектної документації, підтверджено дотримання в ході розробки проектної документації вимог до міцності, надійності та довговічності будинків і споруд, їх експлуатаційної безпеки та інженерного забезпечення, інших вимог законодавства України.

15. Наказом №3 від 17.01.2019 ТОВ «Дайтона Груп» затвердила проектну документацію на будівництво зазначеного вище об`єкта.

16. 19.03.2019 Державною архітектурно-будівельною інспекцією України надано позивачу дозвіл на виконання будівельних робіт №ІУ18 по першій черзі об`єкта.

17. Вважаючи, що оскаржувані положення МУО порушують права та охоронювані інтереси позивача, останній звернувся до суду з даним позовом.

ІІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

18. Позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що оскільки МУО від 05.05.2018 №369 в частині оскаржуваних положень не відповідають законодавству України, будівельним нормам, стандартам і правилам, а також покладають на позивача як замовника будівництва не передбачені законодавством обов`язки, що є порушенням прав останнього, такі положення підлягають скасуванню із внесенням відповідачем відповідних змін до містобудівних умов та обмежень.

19. Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що рішення Київської міської ради від 26.04.2007 №503/1164, яким було внесено зміни до Генерального плану м.Києва, не містить інформації, що земельна ділянка з кадастровим номером :72:213:0038, на яку були видані оскаржувані в частині МУО, належить до території житлової забудови підвищеної поверховості, внаслідок чого відповідачем обґрунтовано застосовано ДБН В.2.2-15-2005. На момент видачі МУО чинною була постанова Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 №318, положення якої вимагали розробку історико-містобудівного обґрунтування, а після 01.01.2019, коли така норма втратила чинність, позивач не звертався до відповідача із заявою про внесення змін до спірних МУО. Земельна ділянка з кадастровим номером :72:213:0038 потрапляє до зони охоронюваного ландшафту, відповідно до додатку №1 до рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 16.07.1979 №920.

20. ТОВ «Бора» підтримало позицію позивача та зазначало, що позиція Департаменту про заборону спорудження висотних громадських та житлових будинків на земельних ділянках території житлової та громадської забудови відповідно до ДБН В.2.2-24:2009 є необґрунтованою, при цьому ТОВ «Бора» надавало до відповідача містобудівний розрахунок, в якому зазначало, що умовна позначка будівлі за розрахунком складає 99,1 м.

ІV. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

21. Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що реалізовуючи своє право на забудову названої земельної ділянки позивач зобов`язаний додержуватись усіх вимог, визначених МУО від 05.05.2018 №369, що підтверджує посилання на вплив змісту МУО від 05.05.2018 №369 на права та обсяг обов`язків позивача, оскільки недотримання таких вимог є підставою для притягнення останнього до відповідальності. Генеральний план міста Києва не містить обмежень щодо верхньої межі граничнодопустимої висоти забудови на території міста, в тому числі в залежності від функціонального призначення земельної ділянки за містобудівною документацією. З огляду на те, що проектування висотних будинків необхідно виконувати згідно з вимогами чинних будівельних норм та з урахуванням додаткових вимог щодо особливостей висотного будівництва, визначених у ДБН В.2.2-24:2009 «Будинки і споруди. Проектування висотних житлових і громадських будинків», безпідставним є визначення у МУО від 05.05.2018 №369 верхньої межі граничнодопустимої висоти забудови саме на підставі ДБН В.2.2-15-2005, а не ДБН В.2.2-24:2009 і, як наслідок, безпідставним є обмеження граничнодопустимої висоти об`єкта будівництва на рівні 73,5 м, що свідчить про протиправність вказаної вимоги містобудівних умов. Земельна ділянка з кадастровим номером :72:213:0038 до території, яка є зоною охоронюваного ландшафту району Байкового кладовища, не належить. Такий спосіб внесення змін до містобудівної документації на місцевому рівні як встановлення мораторію на будівництво законом не передбачено, що свідчить про невідповідність вказаного інструменту принципу правової визначеності. Територіально об`єкт забудови знаходиться за межами Центральної планувальної зони. Об`єкт «Будівництво житлово-офісно-торговельного комплексу з готелем та паркінгом по вул. Миколи Амосова у Солом`янському районі м. Києва» територіально не входить до вичерпного переліку складових території державного історико-архітектурного заповідника «Стародавній Київ». З огляду на те, що позивач як суб`єкт містобудування зобов`язаний додержуватися МУО від 05.05.2018 №369, які є чинними до завершення будівництва об`єкта, у той час, як будівництво об`єкта триває і планується здійснення будівництва другої та третьої черг, а оскаржувані положення абзацу 1 пункту 1 та абзацу 2 пункту 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» МУО від 05.05.2018 №369 містять вимоги дотримання норм Постанови №318, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про визнання нечинними вказаних положень МУО, з огляду на відсутність правових підстав для зобов`язання позивача як забудовника дотримуватись норм, які припинили свою дію, а також правову невизначеність на законодавчому рівні з межами історичного ареалу міста Києва та механізму розроблення, погодження і затвердження історико-містобудівного обґрунтування Міністерством культури України.

22. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що твердження позивача про необхідність застосування при видачі містобудівних умов та обмежень на забудову земельної ділянки із кадастровим номером :72:213:0038 (цільове призначення якої: для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісно-торгівельного комплексу з готелем та паркінгом) ДБН В.2.2-24:2009 «Будинки і споруди. Проектування висотних житлових і громадських будинків» є безпідставним, оскільки на даному етапі отримання вихідних даних державні будівельні норми не підлягають застосуванню. Станом на момент видачі оскаржуваних містобудівних умов та обмежень положення пункту 9 Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць були чинними та підлягали відображенню в МУО від 05.05.2018 №369, що свідчить про законність і правомірність відповідних дій Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська адміністрація) в частині відображення вимоги щодо розроблення та врахування історико-містобудівного обґрунтування в оскаржуваних МУО. В зонах охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, встановлено особливий режим регулювання забудови. Зокрема, у таких зонах забороняється проведення будівельних робіт без попереднього отримання дозволу в органах охорони культурної спадщини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №826/12524/18. Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки з кадастровим номером :72:213:0038 від 20.04.2018 №5162/0/7-1-18 (затверджені наказом відповідача від 05.05.2018 №369) видані відповідачем замовнику ТОВ «Бора», тобто саме ТОВ «Бора» було учасником правовідносин із відповідачем щодо отримання оскаржуваних МУО та у випадку невідповідності зазначених містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки вимогам законодавства, що спричинило би порушення прав ТОВ «Бора», саме останнє набуло б право на звернення до суду з метою захисту власних прав та інтересів. ТОВ «Дайтона Груп» не вступало у правовідносини із відповідачем з метою внесення змін до МУО від 20.04.2018 №5162/0/7-1-18 (затверджені наказом відповідача від 05.05.2018 року №369). За відсутності відповідних правових підстав, таких як звернення замовника щодо зміни містобудівних умов та обмежень або рішення органу нагляду, відповідач не наділений повноваженнями самостійно вносити будь-які зміни до попередньо виданих містобудівних умов та обмежень. Відсутність порушення прав та інтересів позивача свідчить про відсутність підстав для визнання протиправними та нечинними чи скасування окремих положень містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки з кадастровим номером :72:213:0038 від 20.04.2018 №5162/0/7-1-18 (затверджені наказом відповідача від 05.05.2018 №369) та зобов`язання відповідача внести зміни до вказаних МУО, оскільки це суперечитиме завданню адміністративного судочинства, що є неприпустимим.

V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

23. Позивач у касаційній скарзі не погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що таке постановлене без урахування висновків Верховного Суду, зроблених у постанові від 20.03.2019 у справі №810/726/18, у якій Верховний Суд дійшов висновку, що суд може вносити зміни до містобудівних умов та обмежень за наявності фактів (підстав) невідповідності законодавству України окремих положень містобудівних умов та обмежень вимогам містобудівної документації. При чому, роблячи вказаний висновок, Верховний Суд не вказав про право суду на внесення змін до містобудівних умов та обмежень за наявності обовязкової підстави - звернення заявника про внесення змін до містобудівних умов та обмежень до органу, який видав містобудівні умови та обмеження, та відмови цього органу у внесенні змін. Права та інтереси позивача як користувача земельної ділянки, кадастровий номер якої :72:213:0038, порушені відповідачем, оскільки всупереч частині другій статті 19 Конституції України, частині третій статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не були видані містобудівні умови та обмеження забудови вказаної земельної ділянки у точній відповідності до містобудівної документації міста Києва та законодавства України. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не зробив висновок про неповне зясування судом обставин та/або недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та/або невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та/або неправильне застосування норм матеріального права щодо висновків суду про невідповідність окремих положень містобудівних умов та обмежень вимогам містобудівної документації та законодавству України.

VI. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

24. Перевіривши доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), колегія суддів зазначає наступне.

25. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

26. Згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

27. Згідно з пунктом 8 частини першої статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки - це документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

28. Відповідно до статті 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування.

29. Статтею 13 Закону України «Про архітектурну діяльність» (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до уповноважених органів містобудування та архітектури належать: центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері архітектури; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері архітектури; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань архітектури; структурні підрозділи обласних, районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій з питань архітектури; виконавчі органи сільських, селищних, міських рад з питань архітектури.

30. Частинами другою та третьою статті 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації.

31. Згідно з положеннями статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

32. У частині п`ятій цієї статті визначено, що проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

33. Відповідно до частини першої статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» основними складовими вихідних даних є: містобудівні умови та обмеження; технічні умови; завдання на проектування.

34. Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що містобудівні умови та обмеження є складовою вихідних даних, отримання яких є необхідною умовою для набуття власниками земельних ділянок або землекористувачами права на забудову земельної ділянки. Містобудівні умови та обмеження є видом містобудівної документації та визначають комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва, дотримання яких є обов`язковим для всіх суб`єктів містобудівної діяльності.

35. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.08.2018 у справі 445/765/16-а, від 27.02.2019 у справі №809/721/18, від 10.10.2019 у справі №260/1499/18, від 20.02.2020 у справі №813/52/13-а.

36. Частиною другою статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

37. Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника, до якої додаються: копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію; копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації); викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000; витяг із Державного земельного кадастру. Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва. Цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним. Витяг з містобудівного кадастру для формування містобудівних умов та обмежень до документів замовника додає служба містобудівного кадастру (у разі її утворення). Перелік об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування (частина третя статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

38. Частиною пятою статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що Містобудівні умови та обмеження містять: назву об`єкта будівництва, що повинна відображати вид будівництва та місце розташування об`єкта; інформацію про замовника; відповідність на дату надання містобудівних умов та обмежень цільового та функціонального призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні; гранично допустиму висотність будинків, будівель та споруд у метрах; максимально допустимий відсоток забудови земельної ділянки; максимально допустиму щільність населення в межах житлової забудови відповідної житлової одиниці (кварталу, мікрорайону); мінімально допустимі відстані від об`єкта, що проектується, до червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків та споруд; планувальні обмеження (охоронні зони пам`яток культурної спадщини, межі історичних ареалів, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання, охоронні зони об`єктів природно-заповідного фонду, прибережні захисні смуги, зони санітарної охорони); охоронні зони об`єктів транспорту, зв`язку, інженерних комунікацій, відстані від об`єкта, що проектується, до існуючих інженерних мереж. Перелік зазначених умов є вичерпним.

39. Згідно з положеннями частини шостої статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову в їх наданні здійснюється відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом 10 робочих днів з дня реєстрації заяви, затверджується наказом такого органу.

40. Частиною восьмою вказаної статті передбачено, що містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об`єкта незалежно від зміни замовника. Внесення змін до містобудівних умов та обмежень може здійснювати орган, що їх надав, за заявою замовника, на виконання приписів головних інспекторів будівельного нагляду центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, або за рішенням суду.

41. Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що внесення змін до містобудівних умов та обмежень за наявності для цього правових підстав, включаючи невідповідність окремих положень містобудівних умов та обмежень вимогам містобудівної документації, законодавству України, може здійснюватися, у тому числі на виконання рішення суду.

42. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №810/726/18.

43. Окрім цього, як вбачається зі змісту даної норми, містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об`єкта незалежно від зміни замовника.

44. Як встановлено судами попередніх інстанцій, 05.05.2018 ТОВ «Бора» отримано містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта «Будівництво житлово-офісно-торговельного комплексу з готелем та паркінгом» по вулиці Миколи Амосова у Солом`янському районі міста Києва».

45. 06.06.2018 між ТОВ «Бора» як суборендодавцем та ТОВ «Дайтона Груп» як суборендарем укладено договір суборенди земельної ділянки, згідно з умовами якого, з урахуванням договору про внесення змін №1 від 13.08.2018, об`єктом суборенди є земельна ділянка із кадастровим номером :72:213:0038, розташована по вул. М.Амосова у місті Києві, площею 27873 кв.м, вид використання - для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісно-торговельного комплексу з готелем та паркінгом.

46. Відповідно до проектної документації першої черги об`єкта будівництва «Будівництво житлово-офісно-торговельного комплексу з готелем та паркінгом по вул. Миколи Амосова у Солом`янському районі м. Києва» замовником такого виступає позивач.

47. Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що ТОВ «Дайтона Груп» як замовник будівництва має право звернутися до суду з даним позовом, так як оскаржувані в частині містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об`єкта незалежно від зміни замовника відтак позивач зобовязаний їх дотримуватись, та чинним законодавством України не передбачено необхідність попереднього звернення замовника до уповноваженого органу з заявою про внесення змін до МУО перед зверненням до суду із відповідним позовом, відтак помилковими є висновок суду апеляційної інстанції щодо неналежності позивача у даній справі та щодо неможливості оскарження містобудівних умов та обмежень без попереднього звернення до уповноваженого органу щодо зміни таких.

48. Щодо доводів касаційної скарги про неспростування судом апеляційної інстанції висновків суду першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови колегія суддів зазначає наступне.

49. Відмовляючи у задоволенні позову в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування абзацу 1 пункту 1 розділу «Містобудівні умови та обмеження» містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва від 05.05.2018 №369 в частині речення: «Граничнодопустима висота 73,5 >= h >= 26,5 м згідно ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення». Остаточно висоту визначити проектною документацією за умови дотримання інсоляційних вимог і нормативних відстаней від оточуючих будівель і споруд» суд апеляційної інстанції виходив з того, що твердження позивача про необхідність застосування при видачі містобудівних умов та обмежень на забудову земельної ділянки із кадастровим номером :72:213:0038 ДБН В.2.2-24:2009 «Будинки і споруди. Проектування висотних житлових і громадських будинків» є безпідставним, оскільки на даному етапі отримання вихідних даних державні будівельні норми не підлягають застосуванню.

50. Разом із тим, судом апеляційної інстанції не взято до уваги, що саме в зазначеній частині оскаржуваного пункту МУО міститься визначення граничнодопустимої висоти обєкта із посиланням на ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», відтак не надано оцінки встановленим судом першої інстанції обставинам у даному контексті та зробленим на підставі їх аналізу висновкам.

51. Приписами частини четвертої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

52. Згідно з положеннями статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.

53. Стаття 19 Земельного кодексу України за основним цільовим призначенням визначає такі категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

54. Як вбачається зі змісту рішень судів першої та апеляційної інстанції, такими зазначено, що цільове призначення земельної ділянки, кадастровий номер якої :72:213:0038, - для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісно-торговельного комплексу з готелем та паркінгом; натомість у цих же ж рішеннях зазначено, що «для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-офісно-торговельного комплексу з готелем та паркінгом» - це вид використання даної земельної ділянки.

55. З огляду на наведене, судами попередніх інстанцій не встановлено, до якої категорії земель належить земельна ділянка, кадастровий номер якої :72:213:0038, згідно з положеннями статті 19 Земельного кодексу України, що має важливе значення під час розгляду даної справи, зокрема в частині перевірки доводів позивача щодо протиправності абзацу 1 пункту 1 розділу «Містобудівні умови та обмеження» містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва від 05.05.2018 №369.

56. Місто Київ внесено до Списку історичних населених місць України (міста і селища міського типу), який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 № 878.

57. Статтею 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що історичний ареал населеного місця - частина населеного місця, що зберегла об`єкти культурної спадщини і пов`язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або періодів розвитку.

58. Відповідно до частини другої статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (в редакції, чинній на момент затвердження Генерального плану м. Києва рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 №270/1804) межі та режими використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідною науково-проектною документацією, яка затверджується центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини.

59. Частиною другою статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) межі та режими використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідною науково-проектною документацією, яка затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини.

60. Наказом Міністерства культури України від 17.02.2012 № 122 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) затверджено Методичні рекомендації щодо розроблення історико-містобудівних обґрунтувань з метою впорядкування та аргументованого вирішення питань будівництва, реконструкції будівель і споруд у межах історичних ареалів населених місць України.

61. Згідно із пунктами 2, 3, 4 Методичних рекомендацій щодо розроблення історико-містобудівних обґрунтувань історико-містобудівні обґрунтування розробляються відповідно до пункту 8 Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 № 318.

62. Історико-містобудівне обґрунтування - це науково-проектна документація, яка визначає наукову концепцію врахування пам`яток, об`єктів культурної спадщини, традиційного характеру середовища як містоформуючих чинників при проектуванні будівель і споруд.

63. Історико-містобудівне обґрунтування повинне визначати принципову можливість будівництва, реконструкції будівель і споруд на відповідній земельній ділянці, а також граничні параметри цих будівель і споруд.

64. Відповідно до пунктів 9, 10, 11, 12 Методичних рекомендацій щодо розроблення історико-містобудівних обґрунтувань для розроблення історико-містобудівного обґрунтування замовник надає організації-виконавцю історико-містобудівного обґрунтування всю необхідну вихідну та дозвільну документацію, графічні матеріали, а також, у разі наявності, передпроектні пропозиції. Організація-виконавець готує відповідні графічні та текстові матеріали, бере у встановленому порядку участь у їх розгляді та погодженні.

65. Розроблене історико-містобудівне обґрунтування замовник подає на погодження до Міністерства культури України або до іншого органу охорони культурної спадщини у разі делегування йому відповідних повноважень Міністерством культури України. Після отримання зазначеного погодження історико-містобудівне обґрунтування затверджується замовником у складі проектної документації.

66. Організацію розроблення та погодження історико-містобудівного обґрунтування забезпечує замовник. Він на договірних засадах може доручити збір вихідних даних і погодження історико-містобудівного обґрунтування організації-виконавцю.

67. Згідно із наказом Міністерства культури України від 07.12.2018 № 1079 наказ Міністерства культури України від 17.02.2012 № 122 «Про затвердження методичних рекомендацій щодо розроблення історико-містобудівного обґрунтування» визнано таким, що втратив чинність з 01.01.2019.

68. Пунктами 4, 5, 12 Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 № 318 (в редакції, чинній на момент затвердження Генерального плану м. Києва рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 №270/1804), встановлено, що відповідальними за визначення меж та режимів використання історичних ареалів є Мінкультури, Держбуд та уповноважені ними органи охорони культурної спадщини. Межі історичних ареалів визначаються спеціальною науково-проектною документацією під час розроблення історико-архітектурних опорних планів цих населених місць. Визначені науково-проектною документацією межі історичних ареалів погоджуються відповідним органом місцевого самоврядування, Мінкультури або уповноваженим ним органом охорони культурної спадщини та затверджуються Держбудом або уповноваженим ним органом охорони культурної спадщини.

69. Згідно з пунктами 4, 5, 12 Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 № 318 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідальними за визначення меж і режимів використання історичних ареалів є Мінкультури та уповноважені ним органи охорони культурної спадщини. Межі історичних ареалів визначаються спеціальною науково-проектною документацією під час розроблення історико-архітектурних опорних планів цих населених місць. Визначені науково-проектною документацією межі історичних ареалів погоджуються відповідним органом місцевого самоврядування та затверджуються Мінкультури.

70. Пунктами 8, 9 Постанови №318 передбачено, що проектна документація на нове будівництво, реконструкцію та капітальний ремонт (крім реконструкції та капітального ремонту квартир чи окремих приміщень, які здійснюються без зміни об`ємно-просторових характеристик) у межах історичних ареалів населених місць розробляється з урахуванням вимог затвердженого в установленому законом порядку історико-архітектурного опорного плану.

71. У разі незатвердження історико-архітектурного опорного плану населеного місця, що внесене до Списку історичних населених місць України, проектна документація на нове будівництво, реконструкцію та капітальний ремонт (крім реконструкції та капітального ремонту квартир чи окремих приміщень, які здійснюються без зміни об`ємно-просторових характеристик) у межах історичного ареалу розробляється з урахуванням вимог історико-містобудівного обґрунтування, порядок розроблення якого визначається наказом Мінкультури та Мінрегіону.

72. Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 92 «Про внесення змін до Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць» передбачено, що вимоги пункту 9 Постанови №318 застосовуються до 01.01.2019.

73. Крім цього, як встановлено судом першої інстанції, згідно з даними офіційного сайту Міністерства культури України дію наказу Мінкультури «Про затвердження історичних ареалів міста Києва» від 21.10.2011 №912/0/16-11 зупинено.

74. Про відсутність затверджених меж історичного ареалу міста Києва дійшов висновку також Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.02.2019 у справі №826/5755/17.

75. Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову у частині визнання протиправним та нечинним з моменту набрання законної сили даним судовим рішенням абзацу 1 пункту 1 Розділу «Містобудівні умови та обмеження» містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва від 05.05.2018 №369 в частині речення: «з урахуванням висновків історико-містобудівного обґрунтування, розробленого згідно чинного законодавства» та абзацу 2 пункту 5 Розділу «Містобудівні умови та обмеження» містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва від 05.05.2018 №369 «Проектну документацію розробляти у відповідності до висновків розробленого, погодженого та затвердженого історико-містобудівного обґрунтування, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 року №318», виходив з того, що станом на момент видачі оскаржуваних містобудівних умов та обмежень положення пункту 9 Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць були чинними та підлягали відображенню в МУО від 05.05.2018 №369, що свідчить про законність і правомірність відповідних дій Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська адміністрація) в частині відображення вимоги щодо розроблення та врахування історико-містобудівного обґрунтування в оскаржуваних МУО.

76. У даному контексті колегія суддів зауважує, що позивач не оскаржує правомірність МУО в зазначених частинах станом на момент їх видачі, а просить визнати їх протиправними та нечинними з моменту набрання судовим рішенням у даній справі законної сили, відтак вказаний висновок не стосується правовідносин, що є спірними у межах даної справи.

77. З огляду на викладене, суду апеляційної інстанції під час розгляду справи необхідно було встановити, чи судом першої інстанції під час розгляду позовних вимог в даній частині у повному обсязі встановлено обставини справи та чи правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зокрема, в частині можливості визнання МУО саме нечинними з моменту набрання рішенням суду законної сили, а відтак, встановленню підлягає їх правова природа.

78. Щодо пункту 5 розділу «Містобудівні умови та обмеження» МУО від 05.05.2018 №369, у якому зазначено, що ділянка проектування потрапляє в зону охоронюваного ландшафту згідно з рішенням виконкому Київської міської ради народних депутатів від 10.10.1988 №976, від 16.07.1979 №920, розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 №979, від 12.05.2006 №817, рішення Київської міської ради від 28.03.2002 №370/1804 та згідно з яким проектування необхідно вести з урахуванням вимог Закону України «Про архітектурну діяльність», Закону України «Про охорону культурної спадщини», рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 10.10.1988 №976, від 16.07.1979 №920, розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 №979, від 12.05.2006 №817, суд апеляційної інстанції зазначив, що в зонах охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, встановлено особливий режим регулювання забудови, зокрема, у таких зонах забороняється проведення будівельних робіт без попереднього отримання дозволу в органах охорони культурної спадщини.

79. Однак судом апеляційної інстанції не встановлено, чи належить земельна ділянка з кадастровим номером :72:213:0038 до зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, а також не перевірено у даній частині правильність висновків суду першої інстанції щодо неналежності вказаної земельної ділянки до території, яка є зоною охоронюваного ландшафту, та її знаходження поза Центральною планувальною зоною м. Києва, попри наявність відповідних доводів про це у апеляційній скарзі.

80. Верховний Суд наголошує, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставини справи з метою ухвалення справедливого та об`єктивного рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.

81. Відповідно до частини четвертої статті 9 КАС України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

82. Згідно з частиною другою статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

83. При цьому Верховний Суд звертає увагу на те, що, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої рішення мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

84. З урахуванням неповного з`ясування судом апеляційної інстанції всіх обставин у справі, що призвело до передчасних висновків суду щодо наявності підстав для відмови у повному обсязі у задоволенні позову, суд касаційної інстанції позбавлений можливості надати їм правову оцінку.

85. Таким чином, для повного, об`єктивного та всебічного з`ясування обставин справи суду необхідно надати належну правову оцінку кожному окремому доказу в їх сукупності, які містяться в матеріалах справи або витребовуються, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, з посиланням на це в мотивувальній частині свого рішення, враховуючи при цьому відповідні норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

86. Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі також - ЄСПЛ).

87. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

88. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

89. У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно зі статтею 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; пункт 30).

90. У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58) зазначено, що призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, пункт 30).

91. У пункті 31 рішення у справі «Волошин проти України» (№ 15853/08) та пункті 22 рішення у справі «Бацаніна проти Росії» (№ 3932/02) зазначено, що принцип рівності сторін вимагає "справедливого балансу між сторонами", і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її.

92. У пункті 25 рішення у справі «Проніна проти України» (№ 63566/00), пункту 13 рішення у справі «Петриченко проти України» (№ 2586/07) та пункту 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Нечипорук і Йонкало проти України" (№ 42310/04) була висловлена позиція, згідно з якою Суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.

93. Таким чином, згідно з уже розробленими теоретичними підходами, зробленими на основі аналізу прецедентної практики ЄСПЛ, можна дійти висновку про такі критерії мотивованості судового рішення: 1) у рішенні вмотивовано питання факту та права, проте обсяг умотивування може відрізнятися залежно від характеру рішення та обставин справи; 2) у рішенні містяться відповіді на головні аргументи сторін; 3) у рішенні чітко та доступно зазначені доводи і мотиви, на підставі яких обґрунтовано позицію суду, що дає змогу стороні правильно аргументувати апеляційну або касаційну скаргу; 4) рішення є підтвердженням того, що сторони були почуті судом; 5) рішення є результатом неупередженого вивчення судом зауважень, доводів та доказів, що представлені сторонами; 6) у рішенні обґрунтовано дії суду щодо вибору аргументів та прийняття доказів сторін.

94. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що без установлення вищевказаних обставин на підставі належних та допустимих доказів та без надання їм належної правової оцінки, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку та прийняв рішення, яке не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості, оскільки судом не з`ясовано обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення.

95. Зважаючи на те, що допущені судом апеляційної інстанції порушення норм права, які унеможливили встановлення фактичних обставин у справі, що мають значення для правильного вирішення справи, не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з урахуванням положень статті 353 КАС України, рішення суду апеляційної інстанції в частині підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якому під час нового розгляду справи необхідно взяти до уваги викладене у цій постанові та встановити зазначені у ній обставини, що стосуються обсягу та змісту спірних правовідносин і охоплюються предметом доказування, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам, аргументам учасників справи та постановити законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дайтона Груп» задовольнити частково.

Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2020 скасувати, а справу №640/13331/19 направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Желєзний

Судді: Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко