Справа № 360/1417/20
Суддя: С.В. Борзаниця
Дата ухвалення: 2020-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

12 серпня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1417/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Борзаниця С.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження (без виклику сторін) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі також позивач), в інтересах якої звернувся представник позивача - адвокат Косогова Людмила Олексіївна, до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі також відповідач), в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не проведення повного розрахунку під час звільнення з військової служби ОСОБА_1 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 59 днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на дату звільнення;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення за 2019 рік;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.03.2019 до дати ухвалення судового рішення у справі.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що позивач проходила військову службу за контрактом в період з 12.09.2014 по 11.03.2019.

Протягом строку військової служби позивач приймала безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а також приймала участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення.

24.06.2015 Позивач отримала статус учасника бойових дій.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 11.03.2019 № 57 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Матеріальна допомога на оздоровлення за 2019 рік та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не виплачувалась.

У зв`язку з невиплатою сум коштів, належних військовослужбовцю при звільненні, Позивачем до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України поданий рапорт про виплату компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 по 2019 роки та виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Листом від 02.01.2020 № 40/35/33-9 Відповідачем відмовлено Позивачу у виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Щодо виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань Відповідачем зазначене питання взагалі проігноровано та не надано жодної відповіді.

Позивач вважає, що така бездіяльність Відповідача не відповідає нормам чинного законодавства, є протиправною та порушує конституційне право Позивача на заробітну плату (грошове забезпечення), а саме: на отримання повного розрахунку при звільненні з військової служби, що включає в себе виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2019 рік, а відтак наслідком такої бездіяльності є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач заперечував проти задоволення вимог, про що подав відзив на позовну заяву (арк. спр. 99-102), в якому зазначено таке.

Позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за не отриману додаткову відпустку, оскільки частиною 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі також - Закон № 2011) припинено надання військовослужбовцям додаткової відпустки, тому ця відпустка за 2015-2019 роки відповідачем не надавалась. В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток (у тому числі додаткових) припиняється. Питання про компенсацію невикористаних додаткових відпусток у зв`язку зі звільненням зі служби виникло під час дії особливого періоду. Викладене, на думку відповідача свідчить про те, що зупинення на певний період надання інших видів відпусток виключає можливість військовослужбовця одержати і компенсацію за ці відпустки, у зв`язку з цим слід дійти до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог в указаній частині.

Що стосується не нарахування та невиплати матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань за 2019 рік:

Підпунктом 3 пункту п`ятого Постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі також - Постанова № 704) визначено право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

При вирішенні питання виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань ключовим критерієм є право керівників державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати дану допомогу, що за своєю правовою природою є дискреційними повноваженнями.

Відповідно частині першої статті 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Розділом XX наказу МВС від 15.03.2018 № 200 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам» (далі також - Наказ № 200, Інструкція) визначені умови, розмір та порядок надання матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань.

Абзацом 2 пункту першого розділу XX визначено, що розмір матеріальної допомоги визначається комісією на підставі інформації, наданої фінансовим відділенням (службою) військової частини про затверджений фонд грошового забезпечення та можливість проведення виплати. Склад комісії затверджується наказом командира військової частини.

Тобто, в розумінні розділу XX наказу МВС від 15.03 2018 № 200 за своєю правовою основою матеріальна допомога не є основним видом грошового забезпечення та за своєю суті залежить від фонду грошового забезпечення та рішення комісії про розмір виплата.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22.11.2018 № 907 «Про створення комісії по виплаті матеріальної допомоги на 2019 рік», затверджено Положення про комісію по виплаті матеріальної допомоги військової частини НОМЕР_1 НГ України, згідно якому виплата матеріальної допомоги військовослужбовцям та працівникам здійснюється в межах отриманого фінансування. Розмір матеріальної допомоги визначається комісією, а рішення комісії оформлюється протоколом.

Згідно з протоколу № 2 від 12.03.2019 комісією по виплаті матеріальної допомоги військової частини НОМЕР_1 НГУ прийнято рішення про зняття з обліку у зв`язку зі виключенням зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення старшого сержанта ОСОБА_1 , яка перебувала п`ятдесят сьомою у черзі на виплату.

Таким чином, відповідачем в межах та в спосіб, визначений Постановою № 704 та Наказом № 200, прийнято законне рішення про зняття рапорту позивача з обліку комісії по розгляду рапортів на виплату матеріальної допомоги.

Стосовно виплати матеріальної допомоги для оздоровлення за 2019 рік зазначено таке. На думку відповідача, право на отримання допомоги для оздоровлення є похідним та пов`язано з реалізацією права на щорічну основну відпустку. Отже, позивачем будь - яких дій реалізації свого права не здійснено, тобто під час служби рапортів про надання щорічної основної відпустки та допомоги для оздоровлення за 2019 рік їм не надавалось та своїми правами з цього приводу не скористався. Підтвердженням даного факту є наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 11.03.2020 № 57 та виплата компенсації за 5 (п`ять) календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік.

З цього приводу вважаємо, що позивачем не надано доказів, щодо порушення його права на отримання допомоги для оздоровлення за 2019 рік, а у відповідача немає законних підстав на виплату такої допомоги.

Щодо нарахування та виплати Позивачу суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з лав Національної гвардії України зазначено, що Законом України № 2011 та іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.

Норми, передбачені в статтях 116,117 КЗпП України, структурно віднесені до розділу VII «Оплата праці» вказаного кодексу.

За правилами, встановленими частиною першою статті 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 11 б цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку.

З аналізу наведених законодавчих приписів вбачається, що передбачена статтями 9, 14, 15 Закону України № 2011 допомога для вирішення соціально - побутових питань, допомога для оздоровлення та грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, а є самостійним видом виплат.

По справі вчинені такі процесуальні дії.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 24.06.2020 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви (арк. спр. 47-48).

Ухвалою від 03.07.2020 відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (арк. спр. 78-80).

Ухвалою від 12.08.2020 вирішено вважати не пропущеним строк звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії в адміністративній справі № 360/1417/20 (арк. спр. 126-127).

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 КАС України, суд встановив таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) проходила військову службу за контрактом в період з 12.09.2014 по 11.03.2019 (арк. спр. 56-58, 106).

24.06.2015 позивач отримала статус та посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 (арк. спр. 62).

Згідно витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 11.03.2019 № 57 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення: старшого сержанта ОСОБА_1 (Г-016559), санітарного інструктор; стрілецької роти (з конвоювання, екстрадиції та охорони підсудних) стрілецького батальйону звільнену відповідно до підпункту «к» пункту два частини п`ятої (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду), статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 Східного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України від 19.02.2019 № 9 о/с у запас Збройних Сил України 11.03.2019. Щорічна основна відпустка за 2019 рік не використана. Виплатити компенсацію за 5 (п`ять) календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік. Допомога на оздоровлення за 2019 рік не виплачувалась. Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не виплачувалась (арк. спр. 63).

01.03.2020 позивач зверталася до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України із рапортами про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та 24.12.2019 про виплату компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 по 2019 роки (арк. спр. 120, 121).

Листом від 02.01.2020 № 40/35/33-9 Відповідачем відмовлено Позивачу у виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки (арк. спр. 64-65).

Згідно з протоколу № 2 від 12.03.2019 комісією по розгляду рапортів на виплату матеріальної допомоги за 2019 рік особовому складу військової частини НОМЕР_1 прийнято рішення про зняття з обліку у зв`язку зі виключенням зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення старшого сержанта ОСОБА_1 (арк. спр. 112).

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України від 22.07.2020 № 273 розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 на день звільнення 11.03.2019 складав 10893,75 грн: посадовий оклад - 3000,00 грн., оклад за військове звання - 810,00 грн., надбавка за вислугу років 25% - 952,50 грн., надбавка за особливості проходження служби 50% - 2381,25 грн., премія - 3750,00 грн. Розмір грошового забезпечення за останні два місяці служби перед звільненням складав: січень 2019 року - 13823,44 грн., лютий 2019 року - 11878,88 грн. Середньоденне грошове забезпечення складало 435,63 грн. Грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2016-2019 р. не отримувала. При звільненні отримала грошове забезпечення у повному обсязі, а саме було перераховано: платіжним дорученням № 466 від 13.03,2019 року в сумі 18991,50 грн.: оклад посадовий (березень, 11 дн.) - 1064,52 грн.; оклад посадовий (лютий, 14дн,)- 1500,00 грн.; оклад за військове звання (березень, 11 дн.) - 287,42 грн.; оклад за військове звання (лютий, 14дн.) - 405,00 грн. ; надбавка за вислугу років 25% (березень, 11 дн.) - 337,99 грн.; надбавка за вислугу років 25% (лютий, 14 дн.) - 476,25 грн.; надбавка за особливості проходження служби 50% (березень, 11 дн.) - 844,96 грн.; надбавка за особливості проходження служби 50% (лютий, 14 дн.) 1190,63 грн.; премія від окладу 125% (березень, 11 дн.) - 1330,65 грн.; премія від окладу 125% (лютий, 28дн.) - 3750,00 грн.; винагорода за участь в ООС (березень, 11 дн.) - 1596,77 грн.; винагорода за участь в ООС (лютий, 28дн.) - 4500,00 грн.; компенсація за 5дн, невикористаної щорічної основної відпустки 1815,63 грн. Утримано військовий збір в сумі 286,50 грн., компенсовано військовий збір - 178,18 грн (арк. спр. 111).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Статтею 291 КАС України визначено особливості провадження у типовій справі, зокрема, згідно з частиною третьою цієї статті при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

З огляду на обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права, викладені у рішенні Верховного Суду від 16 травня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18, суд визнає дану адміністративну справу типовою до зразкової справи № 620/4218/18 та вважає за необхідне розглянути її з урахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, в частині заявлених вимог про нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за 59 днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

До спірних правовідносин у вказаній частині необхідно застосувати Закон України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР), Закон України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон № 3551-ХІІ), Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) та Закон України від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі Закон № 3543-ХІІ).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР встановлено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з статтею 5 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 10-1 Закону № 2011-ХІІ визначено право військовослужбовців на відпустки та порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них.

Згідно з пунктом восьмим статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацами першим-другим пункту чотирнадцятого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ закріплено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абзац третій пункту чотирнадцятого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).

Відповідно до пунктів сімнадцятого, вісімнадцятого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Згідно з пунктом дев`ятнадцятим статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів (абзац перший пункту двадцять першого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).

Статтею 1 Закону № 3543-ХІІ визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень, є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Отже, у порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мала таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Системний аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави суду для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, припиняється.

Відповідно до пункту восьмого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Отже, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом № 2011-ХІІ. Так, відповідно до пункту чотирнадцятого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Тому суд зазначає, що норми Закону № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Судом критично оцінюються і не можуть бути сприйняті доводи відповідача щодо того, що з урахуванням дії в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток, позивач не набула відповідного права на отримання грошової компенсації за неотримані додаткові відпустки.

Суд вважає, що припинення надання відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; грошова компенсація відпустки особі.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання останнього нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо заявлених вимог про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення за 2019 рік суд зазначає таке.

Частиною другою статті 9 Закону № 2011 визначено, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» затверджена тарифна сітка розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1.

Пунктом 2 Постанови № 704 визначено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 3 Постанови КМУ № 704 передбачено, що виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Підпунктом 3 пункту 5 Постанови КМУ № 704 надане право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (зі змінами) та з метою визначення порядку й умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2018 за № 200, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 квітня 2018 р. за № 405/31857, була затверджена Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам.

Згідно п. 1 розділу XІX Інструкції - особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (у тому числі слухачам, ад`юнктам і курсантам вищих військових навчальних закладів Національної гвардії України із числа військовослужбовців, що проходять військову службу за контрактом), які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік надається допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до положень п. 1 розділу XX Інструкції - особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за рішенням командира військової частини надається в межах фонду грошового забезпечення, затвердженого в кошторисі військової частини, один раз на рік матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, на яке військовослужбовець має право згідно із чинним законодавством України на день звернення..

Таким чином, відповідно до норм чинного законодавства (пп. 3 п. 5 Постанови КМУ № 704, п. 1 розділів XIX та ХХ Інструкції) виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення віднесена до права керівника державного органу, а не є обов`язковою виплатою.

Як наслідок, позиція представника позивача щодо обов`язкової виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є нормативно не обґрунтованою. Крім того, відповідачем надані відповідні документи про розгляд рапорту позивача про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та зняття такого рапорту з обліку внаслідок виключення зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення (а.с.112).

У зв`язку з чим у задоволенні заявлених вимог про зобов`язання відповідача призначити, нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та матеріальну допомогу на оздоровлення за 2019 рік слід відмовити.

Щодо заявлених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.03.2019 по дату ухвалення судового рішення у справі суд зазначає таке.

Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що обов`язок підприємства виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по «день фактичного розрахунку» пов`язаний безпосередньо з фактом фактичного розрахунку, що відсутнє по даній адміністративній справі.

Нормами КЗпП України та іншими нормами законодавства не передбачено проміжного стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У зв`язку з відсутністю факту фактичного розрахунку із зазначенням конкретного дня фактичного розрахунку, по справі відсутні підстави, визначені статтею 117 КЗпП України, що виключає наявність обов`язку відповідача виплатити середній заробіток позивачу за час затримки розрахунку.

Як наслідок, відсутні підстави для задоволення заявлених вимог у цій частині.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії підлягають частковому задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивач згідно з пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України від сплати судового збору звільнена.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (ідентифікаційний код НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не проведення повного розрахунку під час звільнення з військової служби ОСОБА_1 .

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 59 днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на дату звільнення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Борзаниця