Справа № П/811/1095/15
Суддя: Г.П. Казанчук
Дата ухвалення: 2020-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року м. Кропивницький Справа № П/811/1095/15

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Казанчук Г.П.

суддів: Хилько Л.І., Черниш О.А.

за участі секретарів судового засідання Дигас В.М., Сосновської В.В.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідачів - Гладковської О.С.

розглянувши у загальному позовному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Кіровоградській області, Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Кіровоградській області про визнання незаконним звільнення, визнання незаконним та скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,

ВИКЛАД ОБСТАВИН:

ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, в подальшому уточненим, в якому просить суд:

- визнати звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника ГУ Міндоходів у Кіровоградській області незаконним;

- визнати незаконними та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 16 березня 2015 року № 181 - о "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління ДПС у Кіровоградській області, зазначивши про негайне виконання постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Кіровоградській області виплатити ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав про те, що він працював на посаді заступника начальника ГУ Міндоходів у Кіровоградській області з 22.09.2008 року, з якої 16.03.2015 року наказом №181-о був звільнений на підставі п.7-2 ч.1 ст.36 КЗпП України, ч.14 ст.5 Закону України "Про очищення влади". Позивач стверджує, що не може нести відповідальність у вигляді заборон, встановлених Законом України "Про очищення влади", лише на підставі факту зайняття ним у минулому посад заступника керівника податкового органу Кіровоградської області, оскільки під час перебування на вказаній посаді не вчиняв жодного правопорушення, а відповідач, звільняючи його із займаної посади, всупереч Конституції України, застосував міру колективної відповідальності, автоматично визнавши його винуватим в узурпації влади Президентом України ОСОБА_3 , при цьому такої провини жодним чином не довівши.

Не визнаючи позов, представник Міністерства доходів і зборів України подав заперечення на адміністративний позов, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову через відсутність порушень з боку Міністерства доходів і зборів України щодо звільнення позивача з посади (а.с.20-23 т.І).

Представником ДПС України та ГУ ДПС у Кіровоградській області подані відзиви на позов, які є за своїм змістом тотожними, у яких представники просили у задоволенні позову відмовити через відсутність порушень з боку відповідачів під час звільнення позивача з роботи, а також наголошували на тому, що ДПС України та ГУ ДПС у Кіровоградській області не є правонаступником Міністерства доходів і зборів України в частині трудових правовідносин позивача (а.с.83-84, 92-95 т.І).

Крім того, до суду надійшов відзив на позов від представниці ГУ ДФС у Кіровоградській області, в якому остання заперечує у задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що за наслідком проведеної перевірки на підставі Закону України "Про очищення влади" і за результатами перевірки відомостей, зазначених в особовій справі, встановлено, що до заступника начальника Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області застосовується заборона, визначена ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади". Представник відповідача зазначала про те, що поновлення на роботі позивача повинно відбуватись на тій посаді, з якої його незаконно звільнено (а.с.219-221 т.І).

Ухвалою судді Кіровоградського окружного адміністративного суду від 09.04.2015 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

22.04.2015 року ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду зупинено провадження по адміністративній справі №П/811/1095/15 до прийняття Конституційним Судом України рішення за конституційним поданням Пленуму Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 6 частини першої, пунктів 2, 13 частини другої, частини третьої статті 3 Закону України "Про очищення влади".

Ухвалою суду від 18.03.2020 року поновлено провадження у даній справі та вирішено подальший розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Під час підготовчого провадження судом вжито заходи, передбачені положеннями статті 180 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України), зокрема, здійснено заміну первісного відповідача на Державну податкову службу України та залучено до участі у справі в якості співвідповідачів Головне управління ДПС у Кіровоградській області, Державну фіскальну службу України та Головне управління ДФС у Кіровоградській області, з огляду на це судом ухвалено про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 10 липня 2020 року задоволено клопотання представника ДПС України про участь у справі в режимі відеоконференції 17.07.2020 року.

У судове засідання, призначене на 04.08.2020 року з`явились позивач, представник Державної фіскальної служби України та ГУ ДФС у Кіровоградській області, ГУ ДПС у Кіровоградській області.

31 липня 2020 року від представника Державної податкової служби України шляхом електронного зв`язку надійшло клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції із зазначенням переліку судів міста Київа, в якому необхідно забезпечити її проведення.

У зв`язку з відсутністю технічної можливості провести розгляд справи в режимі відеоконференції (а.с.77-78 т.ІІ), а також з огляду на те, що представник відповідачів Гладковська О.С. має довіреність на представництво інтересів Державної податкової служби України (а.с.79), яка не були відкликана, суд вирішив провести розгляд справи за даною явкою сторін.

Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях.

Представник відповідачів проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити у їх задоволенні.

Розглянувши наявні у матеріалах справи документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника відповідачів, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, відзиви, письмові пояснення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі позивач) з 28.07.1993 року по 16.03.2015 рік працював у податкових органах на різних посадах, зокрема (а.с.13-16, 62-71 т.ІІ):

- наказом ДПС України від 02.12.2011 р. №479-о призначений на посаду заступника голови ДПА у Хмельницькій області;

- наказом ДПС України від 12.12.2011 р. №533-о призначений у порядку переведення на посаду заступника голови ДПА у Кіровоградській області;

- наказом ДПС України від 22.02.2012 р. №442-о у зв`язку з реорганізацією ДПА у Кіровоградській області призначений в порядку переведення на посаду заступника голови ДПС у Кіровоградській області;

- наказом Міністерства доходів і зборів України від 04.06.2013 р. №1117-о призначений в порядку переведення на посаду заступника начальника Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області.

Департаментом персоналу Державної фіскальної служби України складено довідку про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці ОСОБА_1 . За результатами перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці ОСОБА_1 , який працює на посаді заступника начальника Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області, встановлено, що до ОСОБА_1 застосовується заборона, визначена частиною другою статті 3 Закону України "Про очищення влади", про що складена відповідна довідка (а.с.42 т.ІІ).

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.03.2015 №181-о "Про звільнення ОСОБА_1 " на підставі п. 7-2 частини першої ст.36 КЗпП України, частини чотирнадцятої статті 5 Закону України "Про очищення влади", довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади", з 16 березня 2015 року (надалі спірний наказ, а.с.41 т.ІІ).

Вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені Законом України "Про очищення влади" від 16 вересня 2014 року №1682-VII.

Відповідно до частини 1 - 3 статті 1 Закону України "Про очищення влади" очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (частина перша статті 1 Закону України "Про очищення влади").

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (частина друга статті 1 Закону України "Про очищення влади").

Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до пункту шостого частини першої статті 2 Закону України "Про очищення влади" заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо: начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 3 Закону України "Про очищення влади" заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням - керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 3 Закону України "Про очищення влади" заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києв.

Частиною 1 статті 4 Закону України визначено, що особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1 - 10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону (далі - заява).

Відповідно до частини 4 статті 5 Закону України "Про очищення влади" організація проведення перевірки осіб (крім професійних суддів та осіб, зазначених в абзаці третьому цієї частини) покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка.

Згідно частини 14 статті 5 Закону України "Про очищення влади" керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, не пізніше ніж на третій день з дня отримання такого висновку, керуючись положеннями частини третьої або четвертої статті 1 цього Закону, звільняє таку особу із займаної посади або не пізніше ніж на третій день з дня його отримання надсилає такий висновок керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку.

Пунктом 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України визначено, що підставами припинення трудового договору є звільнення з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади".

Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ №1096 (1996) звернула увагу держав-членів на те, що "люстрація" застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованою на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду за результатом розгляду в касаційному порядку справи від 3 червня 2020 року у справі № 817/3431/14, у якій спір виник у зв`язку зі звільненням позивача з публічної служби за процедурою очищення влади (люстрації) дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.

Під час розгляду наведеної справи судова палата КАС ВС врахувала правову позицію Верховного Суду викладену в постанові по справі № 800/186/1718 від вересня 2018 року про те, що люстрація як законодавче обмеження за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. У цій справі був зроблений висновок про те, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцією за конкретне протиправне діяння. Мета їх застосування - відновлення довіри до органів державної влади, а не притягнення до відповідальності відповідних посадових осіб.

Також необхідно враховувати, що застосовані до позивача обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції.

Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала.

Суди зобов`язані відповідно до частини першої статті 129 Конституції України вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) як мінімальних стандартів демократичного суспільства.

Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні ЄСПЛ, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів "згідно із законом" означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.

Юридичною гарантією законності у міжнародному праві є принцип pacta sunt servanda (договори необхідно сумлінно виконувати). Задля реалізації цього принципу правова система країни має забезпечувати виконання міжнародних зобов`язань держави, взятих нею на основі укладених міжнародних договорів, включаючи виконання рішень міжнародних судів, юрисдикцію яких визнано державою.

Цей принцип не визначає, яким саме чином міжнародне договірне право має бути реалізовано в рамках внутрішнього правопорядку, але відповідно до статті 27 Віденської конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання невиконання нею міжнародного договору.

На необхідності доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, наголошує Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках №788/2014 щодо Закону №1682, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.

Європейський суд з прав людини 17.10.2019 року прийняв рішення у справі "Полях та інші проти України" (заяви №58812/15, № 53217/16, №59099/16, №23231/18, №47749/18), яке 24.02.2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі "Полях та інші проти України"), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону України "Про очищення влади".

У цьому рішенні ЄСПЛ, із застосуванням підходу, заснованого на наслідках, визнав, що звільнення заявників на підставі Закону України "Про очищення влади" становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя.

У вказаній справі ЄСПЛ визнав, що застосовані до заявників заходи ґрунтувалися на національному законодавстві, однак піддав сумніву наявність легітимної мети звільнення заявників на підставі Закону України "Про очищення влади", проте продовжив розгляд скарг, призюмуючи, що цілі Закону України "Про очищення влади" можуть розглядатися як такі, що загалом відповідають цілям, визнаним Судом законними у його практиці щодо посткомуністичної люстрації в державах Центральної та Східної Європи. Суд зазначив, що він має переконатися чи переслідували законну мету застосовані до заявників заходи розглянуті не in abstracto, а з огляду на конкретні обставини їхніх справ, і чи були вони "необхідні у демократичному суспільстві" у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. Втручання вважатиметься "необхідним у демократичному суспільстві" для досягнення законної мети, якщо воно відповідає "нагальній суспільній необхідності", та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті.

В основу підходу ЄСПЛ до розгляду справ, які стосувалися люстраційних заходів, покладено необхідність пошуку балансу між концепцією "демократії, здатної себе захистити", що передбачає принцип політичної лояльності державних службовців ("демократична держава вправі вимагати від державних службовців відданості конституційним принципам, на яких вона заснована"), та принципу дотримання прав і свобод людини, що гарантовані Конвенцією.

ЄСПЛ підкреслив, що Уряд не зазначив про будь-який розгляд підстав для застосування таких широкомасштабних та обмежувальних заходів під час обговорення Верховною Радою України Закону України "Про очищення влади". Навпаки, у статті 1 Закону серед принципів, які мають керувати процесом очищення, наведено "презумпцію невинуватості" та "індивідуальну відповідальність". На думку Суду, це свідчить про певну неузгодженість між проголошеними цілями Закону та фактично оприлюдненими ним правилами (рішення у справі "Полях та інші проти України", пункти 72, 297).

Судом встановлено, що підставою для видання спірного наказу про звільнення позивача зазначено Закон України "Про очищення влади", довідка про результати проведеної перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці. Тобто, звільнення позивача проведено на підставі результатів перевірки відомостей, зазначених в особовій справі про перебування позивача на посаді заступника голови ГУ Міндоходів у Кіровоградській області.

При цьому встановлення фактів особистої протиправної поведінки позивача не було метою цієї перевірки. У свою чергу відповідачі ніколи не стверджували про причетність позивача до будь-яких порушень прав людини чи підтримання останнім антидемократичних заходів.

Будь-яких доказів щодо вчинення позивачем дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини матеріали справи не містять.

Згідно зі статтею 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (ст. 1, ч.ч. 1, 2, 4, 6, 7 ст. 43 Конституції України).

Як зазначив Конституційний Суд України, право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом (абзац 3 пп. 6.1.1 пп. 6.1 п. 6 мотивувальної частини рішення від 29.01.2008 №2-рп/2008).

Наведені конституційні гарантії щодо реалізації права на працю, відповідно, поширюються і на публічну службу.

Законом України "Про очищення влади" визначено правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Принципи права - це основні ідеї, вихідні положення, які закріплені в законі, мають загальну значущість, вищу імперативність (веління) і відображають суттєві положення права.

Виходячи з наведеного вбачається, що частинами 1 та 2 статті 1 Закону України "Про очищення влади" визначено базові, основоположні принципи очищення влади та надано визначення терміну "очищення влади", виходячи з яких і застосовуються інші норми цього Закону до конкретних обставин та осіб у їх системному взаємозв`язку з принципами їх застосування, тобто дотримання вказаних принципів є передумовою застосування наслідків, передбачених цим Законом.

Слід додати, що відповідно до частини 2 статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до положень статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Однак, під час розгляду справи в порядку виконання обов`язку, визначеного частиною 2 статті 77 КАС України, з боку відповідачів не надано доказів належності позивача до кола осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

При цьому, на час роботи позивача на посаді у силу зайняття якої його звільнено з роботи в податкових органах, не існувало Законів, які б визначали правопорушенням роботу на займаній посаді. Отже позивач не може бути притягнутий до відповідальності лише з підстав одного факту зайняття посади, що не визнавалося правопорушенням на час її зайняття позивачем.

Тобто, у зв`язку з прийняттям спірного наказу у даному конкретному випадку відповідачами не доведено дотримання основоположних принципів очищення влади, визначених Законом, а тому, враховуючи крім іншого те, що займана позивачем посада не є політичною посадою, не доведено і правомірності застосування до позивача процедур, передбачених цим Законом, що, у свою чергу, зумовлює висновок про недоведеність правомірності прийняття оскаржуваного рішення з підстав, у ньому зазначених, що є достатньою і самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Позивач просить суд визнати його звільнення незаконним, визнати протиправним та скасувати спірний наказ. При цьому, просить поновити його на посаді заступника начальника ГУ ДПС у Кіровоградській області, оскільки вважає, що відновлення його права на роботу не можливо буде реалізувати, поновивши його на роботі в ГУ ДФС у Кіровоградській області, через те, що останнє знаходиться в стадії ліквідації і усі його функції, як податкового органу передані ГУ ДПС у Кіровоградській області.

Відповідно до Указу Президента України "Про деякі заходи з оптимізації системи центральних органів виконавчої влади" №726/2012 року від 24 грудня 2012 року утворено Міністерство доходів і зборів України.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про ліквідацію Міністерства доходів і зборів" від 01 березня 2014 року №67 ліквідовано Міністерство доходів і зборів України.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року №160 "Про утворення Державної фіскальної служби" утворено Державну фіскальну службу як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, реорганізувавши Міністерство доходів і зборів шляхом перетворення.

Так, Державна фіскальна служба стала правонаступником Міністерства доходів і зборів України та згідно відомостей Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань з 29.07.2014 року перебуває в стані припинення. При цьому ГУ Міндоходів у Кіровоградській області припинено, а його правонаступником є ГУ ДФС у Кіровоградській області.

Вирішуючи питання стосовно наведених позовних вимог, суд виходить з того, що саме по собі звільнення з посади є наслідком видання спірного наказу, а відтак належним способом захисту позивача є визнання судом спірного наказу Міністерства доходів і зборів України від 16.03.2015 №181-о протиправним та його скасування. Як наслідок, суд вказує про поновлення позивача на посаді заступника начальника Головного управління ДФС у Кіровоградській області, як правонаступника державного органу, який згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 30.09.2015 року припинено, запис 5008571.

Оскільки правонаступником усіх прав та обов`язків ГУ Міндоходів у Кіровоградській області є саме ГУ ДФС у Кіровоградській області, а відтак суд відхиляє доводи позивача щодо поновлення його на посаді заступника начальника ГУ ДПС у Кіровоградській області.

Суд також відхиляє доводи відповідачів про те, що позивач повинен бути поновлений на посаді в органі, з якого був звільнений, з огляду на таке.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд зважає на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Отже, поновлення позивача на роботі в ГУ Міндоходів у Кіровоградській області не відновить порушене право позивача, оскільки зазначений орган припинений. Винесення судом рішення, яке не можливо буде виконати, на думку суду, не відповідає вимогам та цілям статті 6 "Право на справедливий суд" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ГУ Міндоходів у Кіровоградській області було припинено шляхом реорганізації в ГУ ДФС у Кіровоградській області. Оскільки ГУ Міндоходів у Кіровоградській області є юридичною особою публічного права, а відтак права та обов`язки цього територіального органу податкової служби передані новоутвореній установі - ГУ ДФС у Кіровоградській області, яка є також територіальним податковим органом і має тотожні функції, якими було наділено ГУ Міндоходів у Кіровоградській області. Тож саме ГУ ДФС у Кіровоградській області на час вирішення справи повинна відповідати за порушене право позивача.

Позивачем до матеріалів справи долучено листок непрацездатності, згідно з яким він з 16.03.2015 року був звільнений від роботи через хворобу (а.с.6 т.І).

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Верховний Суд у постанові від 12.09.2018 у справі № 127/21890/16-ц зазначив про те, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Враховуючи вищезазначене, звільнення позивача у період тимчасової непрацездатності є ще одним доказом протиправності спірного наказу.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що спірний наказ не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У відповідності до положень частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З аналізу наведеного законодавчого положення вбачається, що суд виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у разі, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника.

Розгляд даної справи здійснювався понад одного року, проте не з вини позивача. Відтак, у межах спірних правовідносин виплату середнього заробітку слід здійснити за весь час вимушеного прогулу.

Вказана позиція неодноразово підтримувалась Верховним Судом, зокрема у постановах від 13.03.2018 справа №2а-11888/10/1370 та від 05.11.2019 у справі №2а-2243/11/1370.

При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що при обчисленні належної до виплати суми застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (надалі - Порядок).

Так, згідно з вимогами пункту 2 Порядку обчислення середньомісячної заробітної плати здійснюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей (п. 10 Порядку).

Правова позиція щодо необхідності застосування коефіцієнту коригування, передбаченого пункту 10 Порядку, викладена у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №804/8042/17.

Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється наступним чином.

Згідно довідки про середню заробітну плату позивача за останні 2 повні робочі місяці, що передували його звільненню (січень, лютий 2015 р.) з урахуванням фактично відпрацьованих (робочих днів) та отриманої заробітної плати, складові якої враховуються при обрахунку середнього заробітку, середньоденний заробіток позивача склав 196,08 грн. (а.с.18 т.ІІ), спору щодо даної суми сторонами в суді не заявлено.

У період вимушеного прогулу позивача розмір його посадового окладу на відповідній посаді визначався постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" із відповідними змінами, внесеними постановою Кабінетом Міністрів України від 09.12.2015р.№1013 "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно правових актів", постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 р. №292 "Деякі питання оплати праці працівників державних органів", постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 р. №15 "Питання оплати праці працівників державних органів" (зі змінами):

- з 17.03.2015 по 30.11.2015 - 2762,00 грн. середньоденний заробіток 196,08 грн.;

- з 01.12.2015 по 30.04.2016 - 3453,00 грн. (коефіцієнт 1,25=3453/2762), середньоденний заробіток 245,11 грн.=196,08 х 1,25;

- з 01.05.2016 по 31.12.2016 - 5686,00 грн. (коефіцієнт 1,7=5686/3453), середньоденний заробіток 431,99 грн.=245,11 х 1,7;

- з 01.01.2017 по 30.11.2017 - 6800,00 грн. (коефіцієнт 1,16=6800/5686), середньоденний заробіток 501,11 грн.= 431,11 х 1,16;

- з 31.12.2017 по 31.12.2017 - 7100,00 грн. (коефіцієнт 1,04=7100/6800), середньоденний заробіток 521,15 грн.=501,11 х 1,04;

- з 01.01.2018 по 31.12.2018 - 9000,00 грн. (коефіцієнт 1,27=9000/7100), середньоденний заробіток 661,86 грн.=521,15 х 1,27;

- з 01.01.2019 по 31.12.2019 - 9690,00 грн. (коефіцієнт 1,08=9690/9000), середньоденний заробіток 714,81 грн.=661,86 х 1,08;

- з 01.01.2020 по 04.08.2020 - 10600,00 грн. (коефіцієнт 1,09=10600/9690), середньоденний заробіток 779,14 грн.=714,81 х 1,09.

Таким чином, середній заробіток позивача з урахуванням коефіцієнту підвищення за період з 17.03.2015 р. по 04.08.2020 р. складає 718135,56 грн.:

- з 17.03.2015 по 30.11.2015 - 34902,83 грн. (178 роб.дні х 196,08 грн.);

- з 01.12.2015 по 30.04.2016 - 25981,92 грн. (106 роб.дні х 245,11 грн.);

- з 01.05.2016 по 31.12.2016 - 72573,82 грн. (168 роб.дні х 431,99 грн.);

- з 01.01.2017 по 30.11.2017 - 114252,71 грн. (228 роб.дні х 501,11 грн.);

- з 01.12.2017 по 31.12.2017 - 10944,24 грн. (21 роб.дні х 521,15 грн.);

- з 01.01.2018 по 31.12.2018 - 165465,12 грн. (250 роб.дні х 661,86 грн.);

- з 01.01.2019 по 31.12.2019 - 178702,20 грн. (250 роб.дні х 714,81 грн.);

- з 01.01.2020 по 04.08.2020 -115312,72 грн. (148 роб.дні х 779,14 грн.).

Оскільки ГУ ДФС у Кіровоградській області є правонаступником ГУ Міндоходів у Кіровоградській області, а відтак середній заробіток за час вимушеного прогулу слід стягнути саме з ГУ ДФС у Кіровоградській області.

Відповідно до пунктів 2-3 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Протягом тривалого вимушеного прогулу позивача розмір його заробітної плати змінювався неодноразово, при цьому законодавчо не врегулюване питання, за який місяць необхідно розраховувати суму в межах стягнення до негайного виконання. Суд вважає за необхідне стягнути суму заробітної плати в межах суми, присудженої до стягнення за один місяць, що передував місяцю винесення судового рішення (липень 2020 р.), а відтак судове рішення в частині суми стягнення середньої плати в розмірі 17920,22 грн. (23 роб.дні х 779,14) та поновлення позивача на посаді підлягають негайному виконанню.

Судом не вирішується питання щодо розподілу судових витрат, оскільки доказів понесення таких витрат позивачем не надано та жодних заяв з приводу судових витрат ним не заявлено.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 295, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , ідентифікаційний НОМЕР_1 ) до Державної податкової служби України (Львівська площа,8 м. Київ, 04053, ), Головного управління ДПС у Кіровоградській області (25006, м. Кропивницький, вул. Велика Перспективна,55 ), Державної фіскальної служби України (Львівська площа,8 м. Київ, 04053, ), Головного управління ДФС у Кіровоградській області (25006, м. Кропивницький, вул. Велика Перспективна,55 ) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 16 березня 2015 року №181-о "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління ДФС у Кіровоградській області з 16 березня 2015 року.

Стягнути із Головного управління ДФС у Кіровоградській області (25006, м. Кропивницький, вул. Велика Перспективна,55 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.03.2015 по 04.08.2020 в сумі 718135 (сімсот вісімнадцять тисяч сто тридцять п`ят) гривень 56 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку у розмірі 17920 (сімнадцять тисяч дев`ятсот двадцять) гривень 22 копійки за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Кіровоградський окружний адміністративний суд, у 30-денний строк, установлений статтею 295 КАС України.

Суддя-доповідач Г.П. Казанчук

С у д д і Л.І.Хилько

О.А.Черниш