Справа № 620/1392/20
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2020-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1392/20 Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Земляної Г.В.

Мєзєнцева Є.І.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, у якому просила:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови, починаючи з 29 січня 2020 року, здійснити їй перерахунок та виплату пенсії з врахуванням стажу державної служби з 02 серпня 2011 року до дня звільнення по 20 серпня 2018 року на посаді начальника відділу, заступника начальника управління в Управлінні соціального захисту населення Козелецької районної державної адміністрації, згідно статей 37, 37-1 Закону України «Про державну службу» (в редакції закону, який діяв на момент призначення пенсії) в розмірі 90% від суми заробітної плати станом на дату звільнення, згідно довідки від 29 січня 2020 року №01-228, виданої Управлінням соціального захисту населення Козелецької районної державної адміністрації, з яких були сплачені внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

- зобов`язати відповідача, починаючи з 29 січня 2020 року, здійснити їй перерахунок та виплату пенсії із врахуванням стажу державної служби з 02 серпня 2011 року до дня звільнення по 20 серпня 2018 року на посаді начальника відділу, заступника начальника управління в Управлінні соціального захисту населення Козелецької районної державної адміністрації, згідно статей 37, 37-1 Закону України «Про державну службу» (в редакції закону, який діяв на момент призначення пенсії) в розмірі 90% від суми заробітної плати станом на дату звільнення, згідно довідки від 29 січня 2020 року №01-228, виданої Управлінням соціального захисту населення Козелецької районної державної адміністрації, з яких були сплачені внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що станом на момент призначення їй пенсії за віком як державному службовцю (01 серпня 2011 року) був чинним Закон України від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ «Про державну службу», у зв`язку із наведеним, саме вказаний Закон має застосовуватись у спірних правовідносинах.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року в задоволенні даного адміністративного позову - відмовлено.

Приймаючи таке рішення, суд виходив з того, що з 1 грудня 2015 року - початку застосування постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» та у зв`язку з набранням у подальшому чинності Законом України №889-VIII «Про державну службу», яким по-іншому врегульовані правовідносини, пов`язані із пенсійним забезпеченням державних службовців, пенсії, призначені за статтею 37 Закону №3723-XII, не підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції помилково вирішив, що позивач намагається провести перерахунок пенсії державного службовця у зв`язку з зростанням заробітної плати державних службовців, хоча позивач зверталась по питанню зарахування повного стажу роботи на державній службі після звільнення та урахування усіх видів оплати праці, які отримувала на день звільнення, і з яких було сплачено страхові внески.

Також на думка апелянта судом першої інстанції було не вірно застосовано чинне законодавство, а саме при винесенні рішення по даній справі суд посилається на статтю 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу», яка діє з 01 травня 2016 року, а не на статті 37, 37-1 Закону України «Про державну службу» (в редакції закону, який діяв на момент призначення пенсії).

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 2009 року перебуває на обліку в ГУПФУ в Чернігівській області.

З 10 жовтня 2009 року позивачу було призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З 01 серпня 2011 року позивача переведено на пенсію державного службовця відповідно до положень Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ (в редакції, чинній на момент призначення пенсії) у розмірі 90 відсотків суми заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування в сумі 1772 грн. 60 коп. (1969,56 грн. х 90%). При призначенні пенсії страховий стаж складав 33 роки 02 місяці 11 днів, в тому числі стаж державної служби 21 рік 02 місяці 28 днів. Стаж в пенсійній справі зараховано до 01 серпня 2011 року.

Після призначення пенсії і по день звільнення (20 квітня 2018 року) ОСОБА_1 продовжувала працювати на різних посадах в Управлінні соціального захисту населення Козелецької районної державної адміністрації, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача (а.с. 11-14).

На день звільнення з роботи, тобто станом на 20 квітня 2018 року, позивач має загальний трудовий стаж 40 років 01 місяць 29 днів, з яких 28 років 02 місяці 10 днів - стаж державної служби та 5 ранг державного службовця.

З 01 жовтня 2017 року ОСОБА_1 отримувала пенсію у розмірі, визначеному Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

29 січня 2020 року позивач звернулась до ГУПФУ в Чернігівській області із заявою про перерахунок пенсії державного службовця відповідно до статей 37, 37-1 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ на підставі довідки Управління соціального захисту населення Козелецької районної державної адміністрації від 29 січня 2020 року №01-228, із зарахуванням до стажу державної служби періодів: з 10 лютого 1990 року по 03 травня 1990 року, з 02 серпня 2011 року по 20 квітня 2018 року та з 10 листопада 1989 року по 09 лютого 1990 року (а.с. 8, 9).

Листом від 13 березня 2020 року №2500-0331-8/8127 ГУПФУ в Чернігівській області відмовило ОСОБА_1 у перерахунку пенсії, оскільки на даний час діючим законодавством України не визначено активного права позивача на перерахунок пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про державну службу», як і не передбачено підстав, порядку реалізації та обов`язків Пенсійного фонду України щодо такого перерахунку. Також відповідачем повідомлено, що період догляду за дитиною, потерпілою від Чорнобильської катастрофи, з 10 листопада 1989 року по 09 лютого 1990 року зарахований до страхового стажу та час роботи на посаді державного службовця до призначення пенсії за період з 10 лютого 1990 року по 03 травня 1990 року (а.с. 10).

Позивач, вважаючи таку відмову протиправною, а свої права порушеними, звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Обговорюючи правомірність такої відмови, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Судом встановлено, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-УІІІ тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», "Про судоустрій і статус суддів", пенсія, призначена відповідно до цієї статті, не виплачується.

Відповідно до пункту 13.1 Прикінцевих положень Закону № 1058-ІУ, з 1 жовтня 2017 року пенсії, призначені після набрання чинності Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" (крім осіб з інвалідністю І та II груп, осіб з інвалідністю внаслідок війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на умовах законів України "Про державну службу", «Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про наукову і науково-технічну діяльність" у період роботи на посадах державної служби, визначених Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-УІІІ, а також на посадах та на умовах, передбачених законами Україні «Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", виплачуються у розмірі, обчисленому відповідно до цього Закону.

Тобто, з 01 жовтня 2017 року позивач отримувала пенсію у розмірі, визначеному Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Проте, до припинення Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-УІІІ виплати пенсії, позивач отримувала пенсію у розмірі, визначеному Законом України «Про державну службу».

Згідно норм статті 37 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на момент призначення позивачу пенсії, і яка діяла до 01 січня 2015 року) пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі. За кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на один відсоток заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати.

Положеннями статті 37-1 цього Закону (в редакції, чинній на момент призначення позивачу пенсії, і яка діяла до 01 січня 2015 року) було передбачено, що в разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв`язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. Перерахунок пенсії здійснюється виходячи із сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування працюючого державного службовця відповідної посади та рангу на момент виникнення права на перерахунок пенсії.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», який набув чинності 01 січня 2015 року, положення статті 37-1 Закону України «Про державну службу» викладені у новій редакції, згідно з якою умови та порядок перерахунку призначених пенсій державним службовцям визначаються Кабінетом Міністрів України.

Умови та порядок перерахунку призначених пенсій державним службовцям був визначений у п.п. 4, 5 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії». Вказані норми права передбачали, що перерахунок пенсії здійснюється у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям.

У зв`язку із прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 09 грудня 2015 року №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року №865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» був виключений, а 5 змінений.

З 01 травня 2016 року набув чинності новий Закон України «Про державну службу» № 889-VIII (далі - Закон №889), відповідно до статті 90 якого пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У свою чергу, Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не містить такої підстави для перерахунку пенсії, як підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям.

Отже, відповідачем та судом першої інстанції вірно визначено, що на час звернення позивача за перерахунком втратила чинність стаття 37-1 Закону №3723-XII, якою було врегульовано порядок та умови перерахунку пенсії державних службовців.

Таким чином, на момент звернення позивача за перерахунком пенсії Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, який набрав чинності з 01 травня 2016 року, не передбачено перерахунок пенсії державного службовця, зокрема, у зв`язку з підвищенням окладів.

Разом з тим, дійсно, підставою, за якою позивач просила здійснити перерахунок її пенсії, визначено не підвищення окладів працюючих державних службовців, а зарахування повного стажу роботи на державній службі після звільнення та врахування усіх видів оплати праці, які вона отримувала на день звільнення і з яких було сплачено страхові внески.

Проте, як вбачається і з заяви позивача, адресованої відповідачу, і з адміністративного позову, ОСОБА_1 не просила Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області врахувати стаж державної служби за період з серпня 2011 року по квітень 2018 року, здійснивши у зв`язку з цим перерахунок пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При цьому, правовідносини, що є предметом даного спору, виникли у квітні 2018 року - з моменту, коли ОСОБА_1 звільнилася з роботи, у зв`язку з чим подальший відлік трудового стажу припинився. Натомість позивач просила у зв`язку із врахуванням додаткового стажу державної служби здійснити перерахунок пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ, який, як встановлено вище, на момент виникнення розглядуваних правовідносин втратив свою чинність. Тобто, жодних підстав перераховувати пенсію позичу у відповідності до вказаного Закону наразі не існує.

Решта доводів апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не стосуються рішення суду, не ґрунтуються на законі та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржуване рішення прийнято відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відтак, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Повний текст рішення виготовлено 07 серпня 2020 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Г.В. Земляна

Є.І. Мєзєнцев