Справа № 120/3005/19-а
Суддя: Кузьменко Л.В.
Дата ухвалення: 2020-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/3005/19-а Головуючий у І інстанції: Поліщук Ірина Миколаївна

Суддя-доповідач: Кузьменко Л.В.

11 серпня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьменко Л.В.

суддів: Гонтарука В. М. Сторчака В. Ю.

за участю:

секретаря судового засідання: Стаднік Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року (рішення ухвалене суддею Поліщук І.М. 12 березня 2020 року в м.Вінниці, дату складання повного тексту судового рішення не зазначено ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Леляцької сільської ради, Леляцької сільської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Леляцької сільської ради (відповідач 1), Леляцької сільської ради ( відповідач 2), в якому просила:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 та відповідача 2 щодо:

- не дотримання норм чинного законодавства при процедурі відновлення меж земельної ділянки та не направлення своєчасного повідомлення позивачу про те, що 03.09.2019 року буде працювати комісія за участі представників відповідача 1 та відповідача 2 щодо відновлення меж земельної ділянки - за адресою: АДРЕСА_1 ;

- щодо не вжиття заходів реагування в частині того, що при здійснені процедури відновлення меж земельної ділянки ( АДРЕСА_1 ) 03.09.2019 року здійснено межовими знаками що не відповідають вимогам чинного законодавства;

- щодо не зобов`язання власника земельної ділянки та позивача станом на 03.09.2019 року здійснити підписання акту про відновлення меж земельної ділянки та передачу межових знаків на зберігання власнику земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та що відбудеться процедура відновлення меж земельної ділянки;

- щодо не вжиття заходів реагування до власника земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, щодо безпідставного встановлення даним землекористувачем межових знаків в супереч вимогам чинного законодавства;

- щодо допущення до процедури відновлення меж земельної ділянки (АДРЕСА_1) особи повноваження якої представниками відповідачів не були встановленні, та процедуру відновлення меж земельної ділянки (АДРЕСА_1) здійснено на приладах назви яких невідомі та не зазначені термін дії сертифікації таких приладів;

2) визнати протиправними дії відповідача 1 та відповідача 2 щодо направлення 03.09.2019 року до роботи комісії про відновлення меж земельної ділянки землевпорядника Леляцької сільської ради - ОСОБА_4 , без винесення при цьому своєчасного законного рішення відповідача 1 та відповідача 2 (відсутність рішення сесії) щодо того, що за адресою: АДРЕСА_1 , здійснюється відновлення меж даної земельної ділянки;

3) визнати протиправними дії відповідача 1 та відповідача 2, щодо того, що в присутності представників відповідача 1 та відповідача 2 здійснено встановлення межових знаків земельної ділянки ( АДРЕСА_1 ) знаками які не відповідають вимогам чинного законодавства України;

4) зобов`язати відповідача 1 та відповідача 2 прийняти рішення у відповідності до вимог Земельного кодексу України, статті 12, 79-1, 122, 123; Закону України "Про землеустрій" стаття 55; Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" стаття 26; Закону України "Про Державний земельний кадастр" стаття 24; до власника земельної ділянки ( АДРЕСА_1 ) щодо демонтування ним металевих виробів, які встановленні в порушення вимог чинного законодавства як межові знаки.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що станом на червень 2018 року вона розпочала приватизацію власних земельних ділянок, які відносяться до будинку за адресою АДРЕСА_2 . При цьому розробила, виготовила та затвердила технічну документацію, земельним ділянкам ОСОБА_1 присвоєно кадастрові номери: :01:003:0066 загальною площею 0,0473 га, :01:003:0067 загальною площею 0,1145 га, :01:003:0076 загальною площею 0,27 га. Зазначені земельні ділянки межують із земельними ділянками померлої ОСОБА_5 та приватизованої земельної ділянки ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ). При цьому, земельна ділянка позивача за кадастровим номером :01:003:0066 розташована від земельної ділянки за кадастровим номером :01:003:0067 на відстані біля 72 метрів одна від одної, і добратися до неї можливо лише через спільну межу земельних ділянок іншого сусіда - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) та померлої сусідки ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 ). Тому позивачем вирішувалось питання встановлення сервітуту щодо земельної ділянки за кадастровим номером :01:003:0082 загальною площею 0,00178 га і їй було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою.

Зазначила, що належна позивачу земельна ділянка має спільні межові знаки з земельною діяльною, яка належить ОСОБА_3 , а також із земельною діяльною, яка перебуваючи у комунальній власності належить Леляцькій сільській раді. При цьому, стверджує, що комісією Леляцької сільської ради, як власником суміжної земельної ділянки, протиправно 03.09.2019 здійснювалось відновлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 без прийняття відповідного рішення на сесії сільської ради. Також вказує, що відновлення меж земельної ділянки, яке мало місце 03.09.2019, проводилось без належного повідомлення ОСОБА_1 . Крім того, комісією Леляцької сільської ради не вжито заходів реагування до власника земельної ділянки ОСОБА_2 при відновленні меж якої 03.09.2019 останнім було встановлено межові знаки по приватизованій земельній ділянці позивача та земельній ділянці, що перебуває у комунальній власності сільської ради, які не відповідають вимогам чинного законодавства.

Оскільки відповідачі не вжили заходів щодо припинення таких дій ОСОБА_2 наведені вище обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з цим адміністративним позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач не погодилась з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм матеріального права, порушення приписів процесуального права, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати, винести постанову про задоволення позовних вимог позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Зі змісту позовної заяви, доводів апеляційної скарги, пояснень представника позивача в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції та наявних у справі письмових доказів, встановлено, що станом на червень 2018 року позивач розпочала приватизацію земельних ділянок, які відносяться до будинку за адресою АДРЕСА_2 . Позивач розробила, виготовила та затвердила технічну документацію, земельним ділянкам ОСОБА_1 присвоєно кадастрові номери: :01:003:0066 загальною площею 0,0473 га, :01:003:0067 загальною площею 0,1145 га, :01:003:0076 загальною площею 0,27 га. Ці земельні ділянки єдиний масив не утворюють, між собою розділені, межують із земельними ділянками померлої ОСОБА_5 та приватизованої земельної ділянки ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ). Земельна ділянка позивача з кадастровим номером :01:003:0066 розташована від земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0067 на відстані біля 72 метрів одна від одної, прохід до неї можливий лише через межу - частину земельної ділянки загального користування, що є комунальною власністю відповідача, земельних ділянок іншого сусіда - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) та померлої сусідки ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 ). Тому позивачем вирішувалось питання встановлення сервітуту.

Представник позивача пояснив суду апеляційної інстанції, що належна позивачу земельна ділянка має спільні межові знаки з земельною діяльною, яка належить ОСОБА_3 , а також із земельною діяльною, яка перебуває у комунальній власності Леляцької сільської ради. При цьому, стверджує, що комісією Леляцької сільської ради, як власником суміжної земельної ділянки, протиправно 03.09.2019 не припинено відновлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 (власник ОСОБА_3 ) ОСОБА_2 , оскільки не було прийнято відповідного рішення на сесії сільської ради. Також вказує, що відновлення меж земельної ділянки, яке мало місце 03.09.2019, проводилось без належного повідомлення ОСОБА_1 . Крім того, комісією Леляцької сільської ради не вжито заходів реагування до сина власника земельної ділянки по АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , 03.09.2019 встановив межові знаки по приватизованій земельній ділянці позивача та земельній ділянці, що перебуває у комунальній власності сільської ради, і такі межові знаки не відповідають вимогам чинного законодавства.

Представник позивача також пояснив, що в порядку звернення громадян, 31.08.2019 позивач звернулась до відповідача 2 із заявою щодо факту несанкціонованого встановлення межових знаків ОСОБА_2 та вжиття заходів реагування.

Листом від 09.09.2019 №375 за підписом сільського голови Леляцької сільської ради позивача повідомлено, що для підтвердження фактів, викладених позивачем у заяві, здійснено вихід за вказано адресою, про що складено відповідний акт.

Як слідує зі змісту акту від 03.09.2019, комісія в складі Леляцького сільського голови Смущака О.П., спеціаліста-землевпорядника Карловської С.П. , провела обстеження земельних ділянок по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 . В ході огляду було встановлено, що по земельних ділянках по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 забито залізні прути. Забиття залізних прутів здійснив сусід ОСОБА_2 .

Разом із тим, вважаючи що саме відповідачами допущено протиправну бездіяльність, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір є публічно-правовим та підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, оскільки спірні правовідносини стосуються прав та інтересів позивача у відносинах з органом місцевого самоврядування, а з огляду на суб`єктний склад сторін, спір має вирішуватися за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з висновком суду першої інстанції, що вказаний спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Звернення до суду має на меті захист прав особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень. Звернення до суду не може використовуватися як засіб позбавити іншу особу належних їй прав, навіть не безспірних, без пред`явлення позову саме до такої особи. Судовий захист прав одних осіб не може призводити до порушення прав інших.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що до компетенції адміністративних судів, належать публічно-правові спори, в яких хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Тобто такий спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №914/2006/17.

Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 чинного КАС України, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

При вирішенні питання предметної юрисдикції конкретної справи суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

У свою чергу, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене приватне право шляхом оскарження управлінських дій суб`єктів владних повноважень.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір матиме приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Як встановлено судом апеляційної інстанції фактичною підставою для звернення ОСОБА_6 з цим позовом до суду стали протиправні, на думку позивачки, дії власника земельної ділянки, що АДРЕСА_1 (власник ОСОБА_3 ), яка межує із земельною ділянкою позивача, де, на думку позивача, при проведенні відновлення меж земельної ділянки 03.09.2019 було встановлено межові знаки по приватизованій земельній ділянці позивача, на земельній ділянці загального користування, що належить сільській раді, і ці межові знаки не відповідають вимогам чинного законодавства. При цьому відповідачами не припинено неправомірних дій ОСОБА_2 ..

Спір фактично спрямований на відновлення порушених, на думку позивача, речових прав на земельну ділянку, яка перебуває у її власності і земельну ділянку, яка є у власності сільської ради та спільному користуванні позивача та третьої особи. оскільки є земельною ділянкою загального користування.

За змістом ст. 158 ЗК України органами місцевого самоврядування можуть вирішуватись спори у тому числі щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержанням громадянами правил добросусідства.

Водночас у випадку незгоди з рішенням органів місцевого самоврядування такий спір вирішується судом.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз`яснено, що згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Тобто, спори між суміжними землекористувачами щодо визначення меж земельної ділянки та дотримання правил добросусідства підлягають розгляду судом в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст.16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий, зокрема, органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 ст. 21 ЦК України).

Таким чином, предметом розгляду в цій справі є не стільки дії та рішення органу місцевого самоврядування та його виконавчого комітету як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки приватний інтерес позивачки щодо захисту права власності на спірну земельну ділянку, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

З огляду на наведене та враховуючи суть спірних правовідносин, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки, на переконання колегії суддів, цей спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду вже вирішувала питання предметної юрисдикції у подібних справах (постанови від 23 січня 2019 року у справі № 560/1218/15-а, від 13 лютого 2019 року у справі № 706/563/15-а).

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід скасувати, закривши провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року скасувати, а провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Леляцької сільської ради, Леляцької сільської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - закрити.

Роз`яснити позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 12 серпня 2020 року.

Головуючий Кузьменко Л.В.

Судді Гонтарук В. М. Сторчак В. Ю.