Справа № 415/107/19
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року справа №415/107/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Гаврищук Т.Г., Сіваченка І.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Луганській області на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 01 червня 2020 року у справі № 407/107/19 (головуючий суддя І інстанції - Луньова Д.Ю.), складене в повному обсязі 01 червня 2020 року в м. Лисичанськ Луганської області за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Луганській області про скасування постанови про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

08 січня 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Луганській області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення від 29 грудня 2018 року № ЛГ № 663/489/НД/ПТ1/ПС Головного державного інспектора відповідача Зубенко Ю.С. про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 188-6 КУпАП (а.с. 1-4).

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 01 червня 2020 року позов задоволено. Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення № ЛГ663/489/НД/ПТ1/ПС від 29 грудня 2018 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 850,00 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого 188-6 КУпАП та закрито справу про адміністративне правопорушення (а.с. 78-80).

Не погодившись з судовим рішенням, Головне управління Держпраці у Луганській області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що на момент проведення інспекційного відвідування у грудні 2018 року контроль за додержанням законодавства про працю здійснювався відповідно до Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295.

Порядок здійснення контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 (на який посилається суд першої інстанції в рішенні) набрав чинності 30 серпня 2019 року, що є порушенням норм матеріального права з боку суду.

Вважає, що невиконання позивачем вимог інспектора праці, передбачені Порядком № 295 є створенням перешкод у діяльності інспектора.

Зазначив, що Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» введено мораторій на проведення перевірок, а не інспекційних відвідувань (а.с. 85-87).

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

07 серпня 2020 року від позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи з підстав його відпустки.

Суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача, оскільки по даній справі скорочені строки її розгляду та відповідно до ч. 3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах,зокрема, апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

В суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що 04 грудня 2018 року інспектором праці Зубенко Ю.С. здійснено спробу проведення інспекційного відвідування з метою перевірки додержання законодавства про працю в частині своєчасної виплати заробітної плати працівникам КП ЛМР «Електроавтотранс», але у зв`язку з відсутністю об`єкта відвідування або уповноваженої ним особи, інспектор склала Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування № ЛГ663/489/НД (а.с. 9-10) та Вимогу про надання/поновлення документів № ЛГ66489/ПД (а.с. 13). Строк проведення інспекційного відвідування зупинено до 10 грудня 2018 року.

Зазначені Акт та Вимога отримані ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням 05 грудня 2018 року, даний факт позивачем не спростовується.

14 грудня 2018 року інспектором праці Зубенко Ю.С. складено Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування № ЛГ663/489/НД у зв`язку зі створенням перешкод у діяльності інспектора праці, а саме ненадання інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування (а.с. 11-12).

14 грудня 2018 року інспектором правці Зубенко Ю.С. відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення № ЛГ663/489/НД/ПТ1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 188-6 КУпАП (а.с. 7-8)

Спірним питанням даної справи є правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 188-6 КУпАП.

Задовольняючи позовні вимоги позивача суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено факт чинення позивачем перешкод у діяльності інспектора праці, скоєння позивачем правопорушення та правомірності прийнятої спірної постанови, відтак вона є такою, що не підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 Положення «Про Державну службу України з питань праці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2016 року № 96 (далі - Положення № 96) Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідач здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом (пункт 7 Положення).

Згідно із статтею 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Закон України від 05 квітня 2007 № 877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон № 877-V), визначає правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю).

Закон № 877-V визначає державний нагляд (контроль) як діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища (ст. 1 Закону № 877-V).

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначає Порядок № 295.

Пунктом 2 Порядку № 295 встановлено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів.

Відповідно до пп.1 п. 5 Порядку № 295, інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю.

Згідно із п. 12 Порядку № 295 вимога інспектора праці про надання об`єктом відвідування для ознайомлення документів та/або їх копій чи витягів з документів, пояснень, доступу до приміщень, організації робочого місця, внесена в межах повноважень, є обов`язковою для виконання. Як вбачається з матеріалів справи, 29 грудня 2018 року головним державним інспектором відділу державного нагляду додержання законодавства соціального страхування управління з питань праці Головного управління Держпраці в Луганській області Зубенко Ю.С. винесено Постанову по справі про адміністративне правопорушення № ЛГ663/489/НД/ПТ1/ПС, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 188-6 КУпАП та накладено стягнення і вигляді штрафу в розмірі 850,00 грн.

Зі змісту постанови вбачається: під час здійснення 04 грудня 2018 року позапланового інспекційного відвідування КП ЛМР «Електроавтотранс» складено Акт про неможливість інспекційного відвідування № ЛГ663/489/НД, який разом з переліком необхідних документів, зазначених в Вимозі про надання/поновлення документів № ЛГ66489/ПД надіслано позивачу.

На Вимогу про надання/поновлення документів, від ОСОБА_1 отримано лист від 10 грудня 2018 року № 434, в якому зазначено, що ст. 3 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено мораторій на проведення перевірок.

У зв`язку з ненаданням інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування, на підставі отриманого листа складений Акт про неможливість інспекційного відвідування № ЛГ663/489/НД від 14 грудня 2018 року, таким чином ОСОБА_1 створив перешкоди у діяльності інспектора праці, що є правопорушенням, передбаченим ст. 188-6 КУпАП.

Тобто, висновок відповідача про створення перешкод інспектором зроблено лише на підставі отриманого листа від позивача із позначкою на наявність мораторію.

Суд апеляційної інстанції вважає такий висновок незмістовним, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 188-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення невиконання законних вимог посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, щодо усунення порушень законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування або створення перешкод для діяльності цього органу - тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно статті 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

З Акту про неможливість проведення інспекційного відвідування № ЛГ663/489/НД у зв`язку зі створення перешкод у діяльності інспектора праці, а саме ненадання інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування не можливо встановити які саме перешкоди вчинив позивач інспектору, фото-, аудіо- або відеотехнікою такі перешкоди не зафіксовані.

Як вбачається з позовної заяви , та не спростовано апелянтом, як саме 10 грудня 2018 року( час до якого зупинено проведення інспекційного відвідування), так саме 14 грудня 2018 року, під час складання протоколу та постанови про адміністративне правопорушення, представник відповідача Головний державний інспектор праці Зубенко Ю.С. не відвідувала підприємство, яке очолює позивач, а тому доказів вчинення перешкод в здійсненні інспекційного відвідування суду не надано.

Суд критично оцінює посилання інспектора праці на лист від 10 грудня 2018 року, який отриманий від позивача, оскільки в ньому не зазначено про не допуск, або відмову у надані необхідних документів , зазначених у вимозі , для проведення інспекційного відвідування, а є тільки посилання на вимоги ст.3 Закону України « Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Відповідно до вимог статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Згідно із статтею 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Статтею 10 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частинами 1 та 2 статті 72 КАСУ доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 с.77 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З аналізу вищевказаних норм права слідує, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Однак, відповідач не надав жодних доказів того, що ОСОБА_1 чинив перешкоди у діяльності інспектора праці, прийняв спірну постанову лише на підставі листа позивача про наявність мораторію на проведення перевірок, що не є доказом створення ним перешкод у діяльності інспектора, саме по собі ненадання документів на вимогу інспектора є невиконанням такої вимоги, однак ніяк не створенням перешкод у діяльності інспектора.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення за створення перешкод у діяльності інспектора, відповідно і притягнення позивача до адміністративної відповідальності є протиправним, а постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає скасуванню.

При цьому, суд апеляційної інстанції критично ставиться до доводів апелянта про зазначення судом першої інстанції Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою КМУ № 823 від 21 серпня 2019 року, а не Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295, оскільки порядок (будь-який) не вплинув на висновки щодо необхідності скасування спірної постанови у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Посилання відповідача на те, що суд першої інстанції невірно застосував вимоги Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», оскільки ним введено мораторій на проведення перевірок, а не інспекційних відвідувань, суд апеляційної інстанції вважає незмістовними, оскільки суд першої інстанції критично підійшов до посилань позивача на мораторій та дійшов висновку, що з дія мораторію завершена.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Луганській області на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 01 червня 2020 року у справі № 407/107/19 - залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 01 червня 2020 року у справі № 407/107/19 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді Т.Г.Арабей

Т.Г. Гаврищук

І.В. Сіваченко