Справа № 640/15325/19
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2020 року м. Київ №640/15325/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «АТ-Реконструкція»
доГоловного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
провизнання протиправними скасування податкових повідомлень-рішень
в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АТ-Реконструкція» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просило суд:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві №0101 та №0101 від 09 квітня 2019 року.

В якості підстав позову позивач вказує на те, що висновки акту перевірки не відповідають реальним обставинам, зроблені з порушенням чинного законодавства, у зв`язку з чим податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому на обґрунтування своїх заперечень послався на те, що під час проведення позапланової документальної виїзної перевірки позивача контролюючий орган діяв у відповідності до приписів норм податкового законодавства, а податкові повідомлення-рішення, прийняті за результатами перевірки, в повній мірі відображають факт порушення позивачем норм податкового законодавства.

Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

На підставі наказу начальника Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 01 березня 2019 року №2755 радником податкової та митної справи ІІІ рангу, головним державним ревізором-інспектором відділу перевірок у сфері будівництва управління аудиту у сфері матеріального виробництва Департаменту аудиту Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, керуючись підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ-Реконструкція» з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських взаємовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Щивець» за період квітень, травень, липень 2018 року, що містяться у податкових деклараціях з податку на додану вартість та з податку на прибуток підприємств за 2018 рік, за наслідками якої було складено акт про результати документальної позапланової виїзної перевірки від 20 березня 2019 року №156/26-15-14-01-01/38987173.

Вищезазначеним актом перевірки встановлено порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «АТ-Реконструкція» податкового законодавства, а саме:

- підпункту 44.1, пункту 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1. пункту 134.1 статті 134. Податкового кодексу України, пункту 3 П(С)БО 1, пункту 5 П(с)БО №15, пункту 6 П(С)БО 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року №318 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 року за №27/4248, пунктів 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-XIV, пункту 1.2 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704, пункту № Розділу III Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07 лютого 2013 року №73, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2013 року за №336/22868, в результаті чого занижено суму податку на прибуток в періоді, що перевірявся на загальну суму 80396 грн., в тому числі по періодам: 2018 рік у сумі 80396 грн.;

- пункту 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.1, 201.10 статті 201, пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму 213371,00 грн., у тому числі за жовтень 2015 року у сумі 961,00 грн., за липень 2016 року у сумі 56989,00 грн., за серпень 2016 року у сумі 9855,00 грн., за вересень 2016 року у сумі 2543,00 грн., за жовтень 2016 року у сумі 139,00 грн., за листопад 2016 року у сумі 93675,00 грн., за грудень 2016 року у сумі 485,00 грн., за січень 2017 року у сумі 25684,00 грн., за травень 2017 року у сумі 13340,00 грн., за вересень 2017 року у сумі 9700,00 грн.;

- пункту 51.1 статті 51, підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України та розділу 3 «Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку», затверджений наказом Міністерства фінансів України від 13 січня 2015 року №4, щодо подання з помилками податкових розрахунків (форма 1-ДФ), за період ІІІ квартал 2016 року, IV квартал 2016 року, з І по IV квартал 2018 року.

Такі висновки податковий орган пов`язував з фактом відсутності реального здійснення господарських операцій між Товариством з обмеженою відповідальністю «АТ-Реконструкція» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Щивець», оскільки контрагент позивача не мав реальних можливостей для здійснення господарських операцій з надання задекларованих послуг, а позивачем не надано достатніх доказів на спростування даного факту.

Представником позивача подано заперечення на акт перевірки від 20 березня 2019 року №156/26-15-14-01-01/38987173 за вихідним №26/03-19 від 26 березня 2019 року.

За результатами розгляду вищезазначених заперечень Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві направлено лист «Про розгляд заперечень» від 04 квітня 2019 року №63469/10/26-15-14-10-01, яким відмовлено в задоволенні заперечень, а висновку акту залишені без змін.

На підставі акту перевірки від 20 березня 2019 року №156/26-15-14-01-01/38987173 відповідачем 09 квітня 2019 року прийнято податкові повідомлення рішення:

- №0101, яким збільшено суму грошового забезпечення за платежем податок на додану вартість у розмірі 111661,00 грн.;

- №0101, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 100495,00 грн.

Представником позивача подано скаргу на вищезазначені податкові повідомлення-рішення до Державної фіскальної служби України за вихідним №17/04-19 від 17 квітня 2019 року.

За результатами розгляду скарги Державною фіскальної службою України прийнято рішення від 13 червня 2019 року №27195/6/99-99-11-04-01-25, яким податкові повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення.

Незгода з вказаними рішеннями суб`єкта владних повноважень обумовила звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

При вирішенні даного спору по суті суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент винесення спірних рішень) визначено, що Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно із підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними.

Пунктом 201.4 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов`язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до пункту 201.6 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Таким чином, розмір податкового зобов`язання продавця товарів (послуг) по господарським операціям, проведеним з кожним контрагентом - покупцем у окремому звітному періоді, має дорівнювати розміру податкового кредиту такого покупця, задекларованого за такий звітний період, що передбачає відображення покупцем отриманої податкової накладної у реєстрі отриманих податкових накладних цього звітного періоду.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з пунктом 44.2 статті 44 Податкового кодексу України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

У підпункті 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України визначено, що об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається:

- зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку);

- збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Аналіз положень пунктів 44.1, 44.2 статті 44, пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України свідчить, що платник податку на прибуток підприємств з метою визначення об`єкта оподаткування - прибутку визначає фінансовий результат до оподаткування (прибутку або збитку) шляхом коригування (збільшення або зменшення), використовуючи дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування. При цьому показники обліку доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, визначаються на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат доходів, витрат та фінансового результату у фінансовій звітності підприємства визначаються відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Виходячи з положень абзацу 11 частини першої статті 1, частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Статтею 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV (із змінами та доповненнями) зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Виходячи з вимог пункту 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена пунктом 1.2 статті 1, пунктом 2.1 статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05 червня 1995 року за № 168/704, якими визначено, що господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування; записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення; первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з пунктом 2.4 статті 2 вказаного вище Положення первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до пункту 2.15 та пункту 2.16 статті 2 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-XIV (із змінами та доповненнями).

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Дана правова позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду України, які викладені у його постановах від 27 червня 2017 року у справі № 808/1062/14, від 14 березня 2017 року у справі № 826/757/13-а, Верховного Суду, зокрема у постанові від 06 лютого 2018 року №К/9901/5042/17.

Як вбачається з матеріалів справи позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежами податок на прибуток підприємств та податок на додану вартість з вироблених в Україні товарів за наслідками виявлених порушень законодавства під час здійснення фінансово-господарської діяльності з Товариством з обмеженою відповідальністю «Щивець».

Так, уповноваженою особою Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві перевірку проведено на підставі інформації, отриманої з документів, наданих позивачем та з:

- бази даних ДФС ІС «Податковий блок»;

- ДФС ІС «Податковий блок» «Єдиний реєстр податкових накладних»;

- АІС «Єдиний державний реєстр судових рішень».

Перевіркою встановлено взаємовідносини позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «Щивець».

В акті про результати документальної позапланової виїзної перевірки від 20 березня 2019 року №156/26-15-14-01-01/38987173 контролюючим органом зазначено наступне:

- за результатами проведеного аналізу наявної у базах даних ДФС інформації встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Щивець» не має необхідних умов для здійснення господарської діяльності у сфері виконання загально-будівельних робіт внутрішніх приміщень, робіт по частковому ремонту приміщень через відсутність матеріальних та технічних ресурсів, складських приміщень або інших об`єктів нерухомості, земельних ділянок, основних засобів, обладнання, транспортних засобів, а також відсутність трудових ресурсів та персоналу;

- згідно аналізу даних ЄРПН з дати реєстрації по дату складання акта Товариство з обмеженою відповідальністю «Щивець» не отримувало послуги з ремонтних робіт тощо. Відсутність таких витрат є одним із свідчень фактичної неможливості здійснення господарської діяльності суб`єкта господарювання;

- згідно аналізу даних, наявних в ЄРПН, в розрізі номенклатури, Товариство з обмеженою відповідальністю «Щивець» з дати реєстрації 14 квітня 2016 року по дату відображення останньої операції не здійснювало придбання екскаватора JCB та пального для нього; у періоді надання послуг в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Щивець» працювала одна особа (директор), що у сукупності свідчить про неможливість надання послуг власними силами;

- відповідно даних ЄРПН, в розрізі номенклатури придбаних та реалізованих товарів (робіт, послуг), з моменту реєстрації Товариство з обмеженою відповідальністю «Щивець» жодної іншої діяльності, ніж участь в транзитному проведенні по ланцюгу постачання товарів (послуг) не здійснювало;

- наявність інформації щодо опитування директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Щивець», надано свідчення про непричетність до здійснення фінансово- господарської діяльності підприємства.

За наслідками зібраної інформації відповідач дійшов висновків щодо відсутності реального здійснення задекларованих господарських операцій між позивачем та його контрагентом, а тому оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями застосував до позивача грошове зобов`язання.

Суд погоджується з такими висновками контролюючого органу, виходячи з наступного.

Товариством з обмеженою відповідальністю «АТ-Реконструкція» (замовник) 20 листопада 2017 року у зв`язку із виконанням своєї господарської діяльності отримано послуги від Товариства з обмеженою відповідальністю «Щивець» (підрядник) щодо виконання ремонтних робіт.

В той же час, підпунктом 4.1.1. передбачено, що після підписання сторонами договору замовник зобов`язується надати підряднику фронт ведення будівельно-монтажних робіт.

Проте, як вірно визначено контролюючим органом, до перевірки такий «фронт ведення будівельно-монтажних робіт» не надано, також не надано даного документу до суду. Ані до перевірки, ані до суду не надано журнали обліку виконаних робіт (КБ - 6), який є підставою для складання звітності з виконання будівельно-ремонтних робіт, використання основних матеріалів, здійснення контролю за обсягами робіт тощо.

Також, суд погоджується з висновками контролюючого органу щодо невідповідності виконаних робіт кількості наявних робітників у контрагента позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Щивець», а саме згідно інформації з АІС «Податковий блок», наявний лише один працівник - ОСОБА_1 , який виконує функції директора та головного бухгалтера, жодних інших працівників на підприємстві не зареєстровано.

В той же час суд враховує посилання позивача на те, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік певного платника податку від інших осіб, зокрема від його господарських та виробничих можливостей, проте, враховуючи обсяг виконаних робіт, визначених в актах приймання виконаних будівельних робіт за квітень, травень, липень 2018 року - суд погоджується із відповідачем, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Щивець» не мало об`єктивної можливості виконати останні.

Крім цього суд враховує висловлене припущення, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Щивець» мало можливість залучати до виконання робіт осіб на підставі цивільно-правових договорів, проте пунктом 4.9 договору від 20 листопада 2017 року №АТ-17 передбачено, що залучити до виконання робіт інших осіб (підрядників) підрядник має право лише за письмовою згодою Замовника (звернення розглядається впродовж 20-ти днів). При цьому договори субпідряду укладаються та виконуються з дотримання вимог, визначених Загальними умовами (Постанови КМУ №668 від 01 серпня 2015 року та Цивільним кодексом України.

В той же час Товариством з обмеженою відповідальністю «АТ-Реконструкція» не надано таких письмових згод щодо залучення інших третіх осіб для виконання договору №АТ-17 від 20 листопада 2017 року, у зв`язку з чим, суд погоджується з висновком контролюючого органу щодо неможливості виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Щивець» задекларованого комплексу робіт.

Таким чином, враховуючи вищенаведене суд дійшов висновку про правильність та правомірність висновків контролюючого органу, викладених в акті перевірки №156/26-15-14-01-01/38987173 від 20 березня 2019 року.

Інші доводи учасників справи не спростовують висновків суду, викладених у даному рішенні.

Згідно частини першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

На думку колегії суддів Судової плати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 27.03.2012 р. №21-737во10, надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом. Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв`язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність первинних документів обліку. Предмет доказування у таких справах становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції (поставки товару), а відтак і обґрунтованість визначення податкового кредиту позивача.

Позивачем надано копії договорів, видаткові накладні, рахунки фактури та банківські виписки в підтвердження реальності здійснення господарських операцій між ним та вищевказаним контрагентом.

Відповідачем згаданий висновок про наявність порушень законодавства, що призвели до нарахування податкових зобов`язань у відношенні позивача, зроблено на підставі аналізу відомостей з Системи автоматизованого співставлення податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів, Єдиного реєстру податкових накладних (ЄРПН), Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно контрагентів позивача та/або їх відношенні до певних контрагентів.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 22 вересня 2015 року №21-1359а15 договори, видаткові накладні, податкові накладні та рахунки-фактури не є достатніми доказами фактичного виконання розглядуваних поставок; спірні господарські операції не підтверджені належними первинними документами, що в сукупності з виявленими ДПІ фактами щодо фіктивної діяльності спірних постачальників свідчить про безтоварність розглядуваних операцій, що виключає правомірність їх відображення у податковому обліку цього товариства.

Дана позиція, в свою чергу, також знайшла відображення в постанові Верховного Суду України від 22 листопада 2016 року №826/11397/14, яка у тому числі містить висновки про те, що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.

Аналізуючи наведене в сукупності, враховуючи правову позицію Верховного Суду України суд дійшов висновку про те, що надані позивачем матеріали не є беззаперечним доказом реальності його господарських операцій у відношенні з відповідними контрагентами, оскільки їх підтвердженням, а отже і правомірністю складання первинних документів за результатами такої діяльності, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції (поставки товару), а відтак і обґрунтованість визначення податкового кредиту позивача.

Останнє, в свою чергу, було надано відповідачем, а саме наведені вище факти щодо неможливості здійснення господарських операцій між позивачем та вказаним контрагентом, у зв`язку з відсутністю матеріально-технічних можливостей, основних засобів, транспорту, працівників та факту (джерела) законного введення ним в обіг відповідних товарів (послуг) та їх використанням виключно з метою отримання готівкових коштів у значних розмірах.

З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, а відтак відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач виконав покладений на нього обов`язок.

Судові витрати відсутні.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241 - 246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ-Реконструкція» залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко