Справа № 580/722/20
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2020-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/722/20 Головуючий у 1-й інстанції: Білоноженко М.А.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Черкаський завод телеграфної апаратури» на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 у справі за адміністративним позовом приватного акціонерного товариства «Черкаський завод телеграфної апаратури» до Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

ПрАТ «Черкаський завод телеграфної апаратури» звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області № Ю-1200-17 від 07.02.2020, якою позивачу було нараховано недоїмку зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 63 434, 69 грн. та суму фінансових санкцій (штрафу) в розмірі 7 872, 59 грн.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ПрАТ «Черкаський завод телеграфної апаратури» звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ПрАТ «Черкаський завод телеграфної апаратури» перебуває на обліку в Головному управлінні Державної податкової служби у Черкаській області.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 21.08.2004 порушено провадження у справі про банкрутство відкритого акціонерного товариства «Черкаський завод телеграфної апаратури», введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та накладено арешт на все майно боржника.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 16.09.2005 введено процедуру санації строком на 12 місяців.

Постановою Господарського суду Черкаської області від 26.02.2013 припинено процедуру санації по справі № 18-10-14-01/2759, визнано банкрутом відкрите акціонерне товариство «Черкаський завод телеграфної апаратури», відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 25.09.2018 у справі № 18-10-14-01/2759, зміненою постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2019, було затверджено мирову угоду від 29.05.2018, укладену між боржником ВАТ «Черкаський завод телеграфної апаратури», в особі ліквідатора - Лахненка Є.М., головою комітету кредиторів - ПрАТ «Агропроммеханізація» в особі директора Маковського П.М. та інвестором ТОВ «Фортекс», в особі директора Прокопчука О.В.; провадження у справі про банкрутство боржника ВАТ «Черкаський завод телеграфної апаратури» закрито.

Згідно з даними ІКП по коду платежу 71010000 «єдиний внесок нарахований роботодавцем на суми заробітної плати, винагороди за договором ЦПХ, допомоги по тимчасовій непрацездатності» за позивачем станом на 07.02.2020 значиться податковий борг в сумі 71 307, 28 грн.

07.02.2020 Головним управлінням Державної податкової служби у Черкаській області прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ю-1200-17, якою позивачу було нараховано недоїмку зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 63 434, 69 грн. та суму фінансових санкцій (штрафу) в розмірі 7 872, 59 грн.

Не погоджуючись з прийнятою відповідачем вимогою, позивач звернувся з даним позовом до суду першої інстанції за захистом своїх прав та інтересів.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що недоїмка позивача зі сплати єдиного внесоку у період з 26.02.2013 до 25.09.2018 збільшувалась у зв`язку із самостійним нарахуванням платником податкових зобов`язань з Єдиного внеску на підставі поданих декларацій При цьому, в силу ст. ст. 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» контролюючим органом почато нарахування штрафних санкцій та пені у 2020 році, тобто після закриття провадження у справі про банкрутство та відновлення діяльності підприємства.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 №2343-XII мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів:

-забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства;

- не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).

Відповідно до статті 1 Закону № 2343-XII, мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Закон № 2343-XII втратив чинність 21.10.2019 у зв`язку із прийняттям Кодексу України з процедур банкрутства від 18.10.2018 № 2597-VIII.

Правове регулювання правового режиму мораторію на задоволення вимог кредиторів у зв`язку із набранням чинності Кодексом не змінилося.

Відповідно до ч. 5 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів, виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян, виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення.

Системний і порівняльний аналіз наведених норм свідчить, що правове регулювання застосування до боржника, стосовно якого порушено провадження про визнання банкрутом, штрафних (фінансових) санкцій за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) під час мораторію на задоволення вимог кредиторів не змінилося, а встановлена цими правовими нормами заборона щодо застосування штрафних (фінансових) санкцій стосується грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), на які поширюється мораторій (термін виконання яких настав до дня введення мораторію, який співпадає з днем порушення судом справи про банкрутство боржника). Підтвердженням цього є законодавче визначення поняття мораторію, яке включає в себе: 1) зупинення виконання боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство зобов`язань, термін виконання яких настав до дня введення мораторію; 2) припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань. До таких заходів відносяться неустойка (штраф, пеня), інші штрафні (фінансові) санкції, стосовно нарахування (застосування) яких і встановлено заборону.

Таке тлумачення норм, якими встановлено правий режим мораторію на задоволення вимог кредиторів, відповідає суті мораторію: він вводиться господарським судом одночасно із порушенням справи про банкрутство, а відтак стосується тих вимог, які мали місце на дату прийняття відповідного рішення судом.

При цьому, оскільки мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), які виникли (термін виконання яких настав) після введення мораторію, то і не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення.

Отже, встановлена нормою абзацу четвертого частини четвертої статті 12 Закону № 2343-ХІІ (в редакції, чинній дату введення процедури санації) заборона щодо нарахування неустойки (штрафу, пені), застосування санкцій протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів стосується невиконання чи неналежного виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дати введення мораторію, і не поширюється на поточні зобов`язання (зобов`язання, які виникли після цієї дати) боржника. Боржник, стосовно якого порушено провадження про визнання банкрутом і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, звільняється від відповідальності лише за невиконання зобов`язань, щодо яких запроваджено мораторій. За поточними зобов`язаннями боржник відповідає на загальних підставах до прийняття господарським судом постанови про визнання його банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 2340/4157/18 та від 14.11.2019 у справі № 818/1896/18.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою Господарського суду Черкаської області від 25.09.2018 №18-10-14-01/2759, якою затверджено мирову угоду та закрито провадження у справі про банкрутство, зазначено, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" строк або відхилені господарським судом, вважаються погашеними.

Як вбачається з інтегрованої картки позивача, недоїмка зі сплати єдиного внеску позивачем станом на 31.12.2012 складала 217 458, 62 грн., тобто після введення мораторію та вважалась поточною заборгованістю позивача, в зв`язку із чим позивач не звільнений від відповідальності за вказаними зобов`язаннями.

Крім того, як вбачається із інтегрованої картки позивача, ним самостійно сплачено до бюджету за зобов`язаннями зі сплати єдиного внеску у 2014 році - 1 317, 52 грн., у 2015 році - 33 308, 66 грн., у 2018 році - 1 005, 21 грн., у 2019 році - 184 233, 77 грн.

З урахуванням зазначеного, оскільки недоїмка позивача зі сплати єдиного внеску є поточною заборгованістю, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість посилань ПрАТ «Черкаський завод телеграфної апаратури» з приводу того, що вимоги відповідача зі сплати ЄСВ, які виникли в межах провадження справи про банкрутство з 21.08.2004 та до моменту введення судом ліквідаційної процедури 26.02.2013 та які були заявлені і включені до реєстру вимог кредиторів, підлягають погашенню виключно на умовах мирової угоди, а інші вимоги, які виникли за вказаний період та до зазначеної дати, вважаються погашеними відповідно до приписів ст. 83, 77 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Щодо посилань апелянта про відсутність у нього зобов`язань зі сплати ЄСВ з моменту введення судом ліквідаційної процедури - 26.02.2013 та до моменту закриття провадження у справі про банкрутство - 25.09.2018, в силу приписів статті 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 38 Закону № 2343-XII з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури у банкрута не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів)), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури а також припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості банкрута.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що у відповідності до інтегрованої картки платника, у період з 26.02.2013 (дати визнання позивача банкрутом) та до моменту закриття провадження у справі про банкрутство - 25.09.2018, відповідачем не нараховувалось штрафні санкції та пеня за податковими зобов`язаннями позивача. Як вірно було встановлено судом першої інстанції, контролюючим органом почато нарахування штрафних санкцій та пені у 2020 році, тобто після закриття провадження у справі про банкрутство та відновлення діяльності підприємства.

Крім того, із відомостей ІКП позивача, недоїмка позивача зі сплати ЄВ у період з 26.02.2013 до 25.09.2018 збільшувалась у зв`язку із самостійним нарахуванням платником податкових зобов`язань з Єдиного внеску на підставі поданих декларацій.

Відповідно до п. 46.1 ст. 46 ПК України, податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Пунктом 54.1 ст. 54 ПК України визначено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

При цьому, податкове зобов`язання, яке самостійно визначене платником податків, оскарженню не підлягає (п. 56.11 ст. 56 ПК України) та має бути сплачене протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом (п. 57.1 ст. 57 ПК України).

Сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання за змістом пп.14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України визнається податковим боргом.

З урахуванням зазначеного, доводи апелянта про протиправність дій податкового органу при збільшенні недоїмки позивача у період з 26.02.2013 до 25.09.2018, колегія суддів вважає необгрунтованими та не бере до уваги, оскільки податкові зобов`язання з єдиного внеску було нараховано платником самостійно.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) платниками єдиного внеску є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

У відповідності до п.п. 2,10 ч.1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Таким чином, позивач є страхувальником в розумінні Закону № 2464-VI та зобов`язаний сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 25 Закону № 2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність винесення Головним управлінням Державної податкової служби у Черкаській області вимогу № Ю-1200-17 від 07.02.2020, якою позивачу було нараховано недоїмку зі сплати єдиного соціального внеску.

При цьому, інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Також, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Черкаський завод телеграфної апаратури» залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.