Справа № 824/80/20-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2020-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/80/20-а

Головуючий у 1-й інстанції: Брезіна Т.М.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

05 серпня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Іваненко Т.В. Сторчака В. Ю.

за участю: секретаря судового засідання: Шпикуляка Ю.В.,

позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про скасування дисциплінарного стягнення та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :
В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ), в якому просив:

-визнати протиправним та скасувати дисциплінарне стягнення у вигляді догани (усно) від 22.10.2019 року;

-визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №853 від 04.11.2019 у частині зняття 10% суми премії та виплатити кошти у сумі 416 грн;

-стягнути з військової частини НОМЕР_1 моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 31.03.2019 позов задоволено частково:

-визнано протиправним та скасовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани (усно) старшому лейтенанту ОСОБА_1 від 22.10.2019 року;

-визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 04.11.2019 №853 у частині зняття з старшого лейтенанта ОСОБА_1 10% суми премії;

-зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виплатити старшому лейтенанту ОСОБА_1 кошти у сумі 416 гривень.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині задоволення позову, відповідач подав апеляційну скаргу, в яких посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, просить рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 31.03.2020 скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції під час розгляду справи взято до уваги лише доводи позивача, а обставини на які посилався відповідач залишені поза увагою.

Так, скаржник зокрема зазначає, що підставою для застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді усної догани слугувало те, що останнім порушено форму одягу на стройовому огляді зимової форми одягу, який проводився 22.10.2019. При цьому, командиром роти вогневої підтримки доведено до всього особового складу підрозділу про проведення стройового огляду, що підтверджується письмовими поясненнями військовослужбовців роти та командиром.

Також апелянт вважає, що позивачем не доведено обставин і підстав, які зумовлюють наявність заподіяння йому моральної шкоди.

03.06.2020 від позивача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні позивач заперечив щодо апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

Від т.в.о командира в/ч НОМЕР_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи, з підстав неможливісті забезпечити явку представника відповідача в судове засідання у зв`язку з запровадженням карантину.

Колегія суддів зазначає, що поверхневі та загальні посилання на умови карантину (через поширення коронавірусу covid-19) зі сторони суб`єкта владних повноважень (апелянта) не можуть вважатися достатньою підставою для відкладення розгляду справи. Також, рекомендація Ради суддів України (лист № 9рс-186/20 від 16.03.2020р.) не вказує на припинення судами розгляду справ, а лише встановлює особливий режим судів України, який включає в себе, зокрема, розгляд справ в режимі відеоконференції, по можливості здійснення розгляду справи без участі сторін, в порядку письмового провадження, рекомендацію учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності за наявними у справі матеріалами. В той же час, представник відповідача до суду з заявою про розгляд справи в режимі відеоконференції як через інший суд, так за допомогою власних технічних засобів, не звертався.

При вирішенні зазначеної заяви колегія суддів також керується приписами частини 2 статті 313 КАС України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також ч.1 ст.309 КАС України, якою встановлено строки розгляду апеляційної скарги.

За вказаних обставин, підстави для задоволення заяви відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 2016 року перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 на посаді командира гранатометного взводу.

22.10.2019 начальником штабу в/ч НОМЕР_1 до службової картки позивача внесено запис про накладення стягнення у вигляді догани (усно) за порушення форми одягу. Стягнення накладено командиром роти вогневої підтримки старшим лейтенантом ОСОБА_2

04.11.2019 наказом командира військової частини НОМЕР_1 від №853 "Про преміювання військовослужбовців військової частини за їх особистий внесок у загальні результати служби за жовтень місяць 2019 року" вирішено виплачувати старшому лейтенанту ОСОБА_1 90 відсотків вставленого розміру премії, в зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення- догани (усно).

Відповідно до довідки про розрахунок заробітної плати позивача, різниця між встановленим розміром щомісячої премії в розмірі 110,7% та 90% становить 416,77 грн.

Позивач, вважаючи застосування дисциплінарного стягнення та винесення наказу про зняття 10 % премії незаконними, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не досліджено в повній мірі обставини правомірності накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення та не встановлено вину позивача, що призвело до протиправності позбавлення його 10% суми щомісячної премії, яка складає 416,77 гривень.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

У ч. 2 ст. 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами ч. 2 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 6 ст.2 вказаного закону визначено види військової служби строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, який загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Відповідно до абзаців 1, 2, 3, 5 ст.11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України;

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (ст. 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України ).

Законом України від 24.03.1999 р. № 551-XIV "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі Дисциплінарний статут), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Статтями 1, 4 Дисциплінарного статуту дано визначення, що військова дисципліна-це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

У статті 5 Дисциплінарного статуту зазначено, що стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до дисциплінарної відповідальності.

Функціонування військових формувань держави, дотримання норм військового законодавства, які регулюють права та обов`язки військовослужбовців, точне виконання ними своїх обов`язків за різними видами юридичної відповідальності.

Виконання обов`язків військової служби забезпечується такими видами юридичної відповідальності, як кримінальна, адміністративна, дисциплінарна, матеріальна.

Перебуваючи на публічній службі, військовослужбовці представляють державу, виконують її завдання й функції щодо забезпечення суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. І незважаючи на те, як сприймається відповідальність зазначених суб`єктів під час вирішення питання про її характер та обсяг, повинен обов`язково враховуватися факт перебування вказаних осіб на військовій (державній) службі та особливості наданих їм повноважень.

Згідно зі ст.45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності-накласти дисциплінарне стягнення.

Відповідно до ст. 48 Дисциплінарного статуту на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення:

а) зауваження;

б) догана;

в) сувора догана;

г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти);

ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби);

д) пониження в посаді;

е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу);

є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу);

ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Статтею 84 Дисциплінарного статуту передбачено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

При цьому, положеннями ст.85 Дисциплінарного статуту закріплено, що під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що підставою для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто невиконання або неналежне виконання своїх службових обов`язків, а рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності приймається з урахуванням характеру та обставин вчиненого правопорушення, його наслідків, попередньої поведінки, а також тривалості військової служби та рівня знань про порядок служби.

Згідно зі ст. 110 Дисциплінарного статуту усі військовослужбовці мають право надсилати заяви чи скарги або особисто звертатися до посадових осіб, органів військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів, які проводять досудове слідство, та інших державних органів у разі: прийняття незаконних рішень, дій (бездіяльності) стосовно них командирами (начальниками) або іншими військовослужбовцями, порушення їх прав, законних інтересів та свобод; незаконного покладення на них обов`язків або незаконного притягнення до відповідальності.

За змістом ст. 112 Дисциплінарного статуту військовослужбовці, які подали заяву чи скаргу, мають право: особисто викласти свої аргументи особі, яка перевіряє заяву чи скаргу, звернутися з вимогою залучити до розгляду свідків; подати додаткові матеріали, що стосуються справи, або клопотати, щоб їх вимагав командир (начальник) або орган, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім під час розгляду заяви чи скарги; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; ознайомитися з матеріалами перевірки заяви чи скарги; оскаржити прийняте за їх заявою чи скаргою рішення в суді; вимагати відшкодування завданих їм збитків у встановленому законом порядку.

Статтею 117 Дисциплінарного статуту регламентовано, що пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді.

Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани (усно) 22.10.2019 року стало порушення останнім форми одягу на стройовому огляді зимової форми одягу 22.10.2019 року.

Відповідно до п.10 Правил носіння військової форми одягу та знаків розрізнення військовослужбовцями Збройних Сил України та ліцеїстами військових ліцеїв, затверджених наказом Міністерства оборони України від 20 листопада 2017 року N 606 перехід на літню або зимову форму одягу встановлюється відповідними наказами начальника гарнізону (старшого морського начальника) та дорученнями командувачів видів Збройних Сил України, ВДВ ЗСУ, ССО ЗСУ.

Таким чином, зміна форми одягу з літньої на зимову встановлюється відповідним наказом, який повинен бути доведений до командирів та підлеглих. При цьому, відповідальність за виконання наказу несе командир, який його віддав.

Отже, як вірно вказав суд першої інстанції, безпосередній командир роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 зобов`язаний був довести до відома позивача наказ про перехід на зимову форму одягу та забезпечити виконання підлеглими вказаного наказу на стройовому огляді.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивачу було доведено про перехід на зимову форму одягу та забезпечення вказаної форми одягу на стройовому огляді, який відбувся 22.10.2019 року.

Водночас, як слідує зі справи, позивач 30.10.2019 подавав до командира військової частини НОМЕР_1 рапорт, в якому вказував про безпідставність накладення 22.10.2019 стягнення у вигляді догани (усно), однак вказаний рапорт залишений без реагування.

На переконання відповідача, поданий рапорт не є належним документом, який подається командиру військової частини НОМЕР_1 щодо порушення прав, свобод та інтересів військовослужбовця, а зі скаргою на дії безпосереднього командира роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , останній не звертався.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції в тій частині, що форма скарги не закріплена у суворій формі, а повинна містити обставини та пояснення щодо порушення прав, свобод та інтересів військовослужбовця. А відтак рапорт від 30.10.2019, який містить виклад обставин та пояснень про порушення прав, свобод та інтересів старшого лейтенанта ОСОБА_1 внаслідок протиправного, на його думку, накладення 22.10.2019 стягнення у вигляді догани, мав би були розглянутий відповідачем.

Вказане свідчить, що перевірка наявності підстав для застосування до позивача дисциплінарного стягнення проводилась поверхово, без з`ясування всіх обставин.

Під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 пояснив, 19 жовтня 2019 під час шикування військовослужбовцям в/ч НОМЕР_1 повідомлено про зміну форми одягу з літньої на зимову. Однак, 18 та 19 жовтня 2019 року позивач перебував у наряді, а військовслужбовці які перебувають на чергуванні до шикування не залучаються, а відтак йому не було відомо про прийняття наказу про зміну форми одягу. Оскільки 19 жовтня 2019 є вихідним днем (неділя) ОСОБА_1 написав заяву про надання йому 22 жовтня 2019 вихідного дня за несення чергування у вихідний день, а тому не планував з`являтись на службу у цей день, однак за усною вказівкою керівництва прибув у військову частину для здійснення термінових заходів.

Вказані доводи відповідачем не спростовано.

06.07.2020 до суду надійшло клопотання представника в/ч НОМЕР_1 , в якому останній просив викликати в судове засідання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яке колегією суддів відхилено з огляду на його необгрунтованість, оскільки відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції питання про виклик свідків не порушував, а з клопотання поданого до суду апеляційної інстанції неможливо визначити яким чином та в який спосіб свідки можуть підтвердити обставини доведення ОСОБА_1 наказу про проведення стройового огляду зимової форми одягу.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність обґрунтованості застосованої командиром роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення.

Щодо позовних вимог про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь старшого лейтенанта ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 10000 грн. колегія суддів вказує на таке.

За змістом частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Отже, адміністративні суди можуть розглядати вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої лише суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Згідно із приписами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Частиною другою статті 1167 цього Кодексу передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

У відповідності до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За приписами пункту 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди необхідно з`ясувати: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З викладеного випливає, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Водночас колегія суддів зазначає, що позивач під час апеляційного розгляду справи послався на погіршення здоров`я, яке відбулося через його моральні страждання, спричинені оголошенням усної догани, в зв`язку з чим, останній перебував на лікуванні в період з 31.10.2019 по 08.11.2019.

Так, відповідно до наявної в матеріалах справи виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 2998 ОСОБА_1 , основним захворюванням останнього є вертеброгенна люмбалгія. Згідно епікризу, виданого ЦВКС "Хмільник" вказане захворювання зумовлене поширенням остеохондрозу хребта.

Таким чином, твердження позивача, що погіршення його здоров`я сталося через накладення дисциплінарного стягнення є недоведеними.

Позивач, окрім іншого, посилається на упередженого ставлення до нього з боку командира в/ч НОМЕР_1 , проте самих лише посилань на вказані обставини не достатньо, оскільки останній повинен послатися на конкретні докази, які на його думку могли б підтвердити ці обставини. В той же час, колегією суддів наявності таких доказів не встановлено.

Слід зазначити, що моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому обов`язок доказування моральної шкоди покладається саме на ту сторону, яка просить про її стягнення.

Аналогічна правова позиція щодо покладення обов`язку доказування моральної шкоди на позивача викладена у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 815/6107/17 і від 4 березня 2020 року у справі №815/2215/15, від 16 липня 2020 року у справі № 822/3180/15 та від 24 червня 2020 року у справі №9901/845/18.

Отже, враховуючи всі доводи, наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, й беручи до уваги особливе світосприйняття кожної людини у випадку порушення її прав суб`єктом владних повноважень, колегія суддів зазначає, що наведених доводів за обставин цієї справи не достатньо для стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки останній не надав жодних доказів на підтвердження моральної шкоди, а із позовної заяви та апеляційної скарги не вбачається чому моральна шкода обрахована саме у вказаному ним розмірі.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що позов в цій частині не обгрунтований, а тому не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для його задоволення.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача моральної шкоди та прийняти в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 21, 77, 242, 243, 250, 308, 309, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про скасування дисциплінарного стягнення та стягнення моральної шкоди скасувати в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 10 серпня 2020 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Іваненко Т.В. Сторчак В. Ю.