Справа № 380/3621/20
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2020-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/3621/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2020 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі :

Головуючий суддя Коморний О.І.,

секретар судового засідання Бабич Ю.Б

за участю:

позивача ОСОБА_1

представник позивача Шокало В.С.

представник відповідача 1 не прибув

представники відповідача 2 Риб`як В.О.

Писарев О.Ю

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу Львівської митниці ДФС, зобов`язання Галицької митниці Держмитслужби поновити на посаді та стягнути середній заробіток.

Обставини справи.

Позивачка, ОСОБА_1 , звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою у якій містяться вимоги:

- визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці ДФС «Про звільненню ОСОБА_1 » від 13.04.2020 за № 129-о з займаної посади;

- поновити ОСОБА_1 , на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Грушів» Галицької митниці Держмитслужби або на іншу рівнозначну посаду у Галицькій митниці Держмитслужби;

- стягнути з Галицької митниці Держмитслужби на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 квітня 2020 року по день ухвалення судового рішення.

Справу просить розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що Постановою КМ України від 02.10.2019 року № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» утворено юридичні особи публічного права територіальні органи Державної митної служби за переліком згідно з додатком 1. Згідно з вказаним додатком утворено зокрема Галицьку митницю Держмитслужби. Окрім того згідно додатку № 2 вказаної постанови прийнято рішення про реорганізацію Львівської митниці ДФС шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби. На виконання вказаної постанови ДФС України було видано наказ від 25.11.2019 № 30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС», пунктом 4 якого визначено тримісячний строк для проведення реорганізації митниць ДФС, зокрема і Львівської митниці ДФС. 28.11.2019 до ЄДРПОУ було внесено інформацію про перебування Львівської митниці ДФС в процесі припинення. 21.12.2019 Львівською митницею ДФС видано наказ № 666 «Про попередження про наступне вивільнення», яким наказано письмово попередити про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-УШ «Про державну службу» згідно списку. У вказаному списку вказано зокрема й позивачку. Однак відповідного попередження про наступне вивільнення згідно з чинним на той момент законами позивачці ніхто так і не вручив. Позивачка вказує, що лише 10.03.2020 їй головою комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Романом Антоняком вручено попередження про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією Львівської митниці ДФС, відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», від 02 жовтня 2019 року № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби», з урахуванням особливостей визначених частиною 3 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-УІП «Про державну службу» та частиною 6 статті 49-2 КЗпП України. Цим листом позивачку попереджено про наступне звільнення із займаної посади 13 квітня 2020 року на підставі пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону «Про державну службу», пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України. Одночасно повідомлено про відсутність рівнозначної посади або іншої роботи. У подальшому Наказом Львівської митниці ДФС від 13.04.2020 №129-о позивачку звільнено 15.02.2020 із займаної посади головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону «Про державну службу», пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України. Позивачка вважає вказаний наказ Львівської митниці ДФС незаконним, прийнятим з порушенням норм права, оскільки видаючи наказ від 13.04.2020 № 129-0 Львівська митниця ДФС застосувала законодавство України про працю, яке не могло застосовуватися у правовідносинах з нею в ході реалізації Постанови КМ України від 02.10.2019 № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» та наказу ДФС України від 25.11.2019 № 30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС». Вказує, що рішення про припинення Львівської митниці ДФС внесено до ЄДРПОУ 28.11.2019, тобто до набрання чинності Закону України від 14 січня 2020 року № 440-ІХ та Закону України від 12 грудня 2019 року № 378-ІХ, а тому на переконання позивачки положення цих Законів не підлягали застосуванню до відповідних правовідносин. Позивачка зазначає, що до 13.02.2020 Закон України «Про державну службу» не визначав жодних особливостей попередження про наступне вивільнення державних службовців. Відповідно до ч. 3 ст.5 Закону «Про державну службу» на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом поширюється дія норм законодавства про працю, зокрема КЗпП України. Позивачка переконана, що саме тому до правовідносин щодо попередження про її вивільнення підлягав застосуванню КЗпП України (в редакції до початку лютого 2020 року). Оскільки до правовідносин щодо попередження про її вивільнення підлягав застосуванню КЗпП України, позивачка стверджує, що митницею порушений порядок попередження про звільнення визначений КЗпП, не виконано обов`язку по пропонуванню іншої роботи, тобто по працевлаштуванню, не проведено консультацій з профспілковим органом, застосовано явно неконституційні норми Закону України «Про державну службу», проведено звільнення в період дії законодавчих обмежень на звільнення, не отримано згоди профспілкового органу на звільнення позивачки, що є підставою для визнання наказу про її звільнення протиправним та поновлення її на посаді.

Ухвалою від 19.05.2020 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Від Галицької митниці Держмитслужби 02.06.2020 надійшла заява про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін.

16.06.2020 від відповідачів надійшли відзиви по справі у яких відповідачі проти позову заперечують повністю. Зазначають, що Наказом Львівської митниці ДФС від 10.03.2020 №07 «Про попередження про наступне вивільнення» зобов`язано Комісію з реорганізації Львівської митниці ДФС скерувати відповідно до статті 9-1 Закону України від 10.12.2015 №889-VІІ «Про державну службу» (далі Закон №889-VII), попередження про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад на підставі п.4 ч. І ст.83, п.1 ч. І ст.87 Закону №889-VІІ та ч.І ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) згідно списку, що додається. В додатку до вищезазначеного наказу «Про попередження про наступне вивільнення» була зазначена ОСОБА_1 - головний державний інспектор відділу митного оформлення №2 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС. 10.03.2020 ОСОБА_1 власноручно ознайомилась із попередженням про наступне вивільнення. 13.04.2020 наказом Львівської митниці ДФС № 129-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнена 15.04.2020 із посади головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Вказують, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Зазначають, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Статтею 83 Закону України «Про державну службу» визначено перелік підстав для припинення державної служби, зокрема, пунктом 4 частини 1 цієї статті визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87 і цього Закону). Відповідачі звертають увагу, що Законом України «Про державну службу» визначено, що даний закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця, натомість, правовідносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб (в т. ч. реорганізація, ліквідація) Львівської митниці ДФС (як юридичної особи) врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» та до правовідносин, пов`язаних зі вступом на державну службу, її проходженням та припиненням не мають жодного відношення. Відтак відповідачі зазначають, що слід розмежовувати правовідносини щодо припинення юридичної особи та правовідносини, пов`язані із припиненням державної служби, адже такі врегульовані різними нормативно-правовими актами та починаються в різні моменти. Відповідачі переконані, що визначальним моментом встановлення події з якої слід визначати початок настання правовідносин, пов`язаних із припиненням державної служби є вручення працівнику попередження про наступне вивільнення. Саме на даному етапі коли особі вручено попередження про наступне вивільнення і виникають правовідносини, пов`язані із припиненням державної служби. А оскільки попередження про наступне вивільнення позивачу було вручено 10 березня 2020 року, відповідно до даних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про державну службу», в редакції чинній на момент такого вручення, тобто в редакції Закону України від 14.01.2020 №440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи». Відповідачі повідомляють, що наказом Львівської митниці ДФС «Про скасування наказу Львівської митниці ДФС від 21.12.2019 №666 «Про попередження про наступне вивільнення» від 07.02.2020 №03, наказ №666 був скасований з причин відсутності на роботі члена Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС, на якого було покладено обов`язок вжиття заходів щодо вручення попереджень про наступне вивільнення та закінчення повноважень голови Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС, та з огляду на те, що попередження про наступне вивільнення працівникам не було вручено, відтак даний наказ (№666 від 21.12.2019) було скасовано як такий, що не реалізований. Відповідачі вказують, що оскільки дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих Законом (частина 3 статті 5 Закону), а підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, врегульовано Законом України «Про державну службу», відтак, положення ст. 36 Кодексу Законів про працю України у даному випадку не застосовуються. Відповідачі також вважають помилковим твердження позивача про необхідність застосування до правовідносин пов`язаних з вивільненням працівників положень ст. 492 КзПП України, редакції чинній станом на 28.11.2019 (дата початку реорганізації Львівської митниці ДФС) та якою передбачено двохмісячний строк для попередження про наступне вивільнення, а також обов`язок роботодавця пропонувати іншу робот (посаду) з врахуванням переважного права на залишення на роботі безпідставним, оскільки, правовідносини, пов`язані з припиненням державної служби виникли з моменту письмового вручення позивачу попередження про наступне вивільнення, а відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про державну службу» в редакції чинній на момент виникнення правовідносин, передбачено 30-денний строк для попередженню про вивільнення, а також право (не обов`язок) суб`єкта призначення або керівника державної служби пропонувати будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). Посилання позивача на роз`яснення дії законодавства в часі, надані Національним агентством України з питань державної служби від 26.09.2019 №74-р/з «Щодо вступу на державну службу, її проходження та припинення у зв`язку з набранням чинності Законом України від 19 вересня 2019 року №117-ІХ «Про внесення змін до деяких Законів України щодо перезавантаження влади», відповідачі вважають таким, що не підтверджує позицію позивача, оскільки зазначені роз`яснення дублюють позицію Конституційного Суду України, викладену у рішенні від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, та в жодному разі не містять роз`яснень стосовно визначення початку виникнення певної події на етапі вступу на державну службу, на етапі її проходження та на етапі припинення державної служби. Також зазначають, що вказані роз`яснення стосуються Закону України №117-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади", який набрав чинності 25 вересня 2019 року, а не Закону України від 14.01.2020 №440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», який набрав чинності 13.02.2020. Відповідачі вказують, що спеціальна процедура щодо державних службовців визначена частиною 6 статті 49-2 КЗпП України, якою передбачено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей, зокрема, не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Відповідна інформація була надана Первинній профспілковій організації працівників у Львівській митниці листом Львівської митниці ДФС від 12.03.2020 №41/10/13-70-04, а консультації із такою проведені 03.04.2020. Твердження позивача про те, що Львівська митниця ДФС застосувала норму закону (норми ЗУ «Про державну службу» та КЗпП України), яка є явно не конституційною відповідачі заперечують, оскільки застосовані ними норми законів не визнані неконституційними. Звертають увагу, що Львівською митницею ДФС рекомендації Постанови КМУ №256 не порушено, оскільки, в оскаржуваному наказі від 13.04.2020 №129-о «Про звільнення ОСОБА_1 », підставою звільнення зазначено п.1 ч. 1 ст. 40 КзПП України, в той час як в Постанові КМУ №256 рекомендовано не звільняти працівників з підстав, установлених пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 КзПП України. Разом з тим, постанова КМУ №256 носить рекомендаційний характер в частині заборони звільнення працівників з підстав, установлених пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 КзПП України. Відповідачі вважають, що вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку з 15.04.2020 не відповідає вимогам законодавства та не підлягає задоволенню, оскільки з позивачем проведений розрахунок по 15.04.2020 включно, а такий день був останнім робочим днем позивача. Зазначають, що частиною 1 статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. При ліквідації підприємства (установи, організації) правила пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку. Таким чином, за приписами чинного законодавства, неможливість поновлення працівника на попередній роботі, у разі його незаконного звільнення, переведення може обумовлюватись виключно повною ліквідацією та утворенням нового підприємства, до якого працівник не переводився. Оскільки Львівська митниця ДФС не є ліквідованою, відповідачі стверджують, що вимога позивача про його поновлення в Галицькій митниці Держмитслужби не підлягає задоволенню. Вважають, що наказ Львівської митниці ДФС від 13.04.2020 №129-о «Про звільнення ОСОБА_1 » є законним та таким що винесений із дотриманням норм чинного законодавства України.

Представником позивачки 16.06.2020 подано суду відповідь на відзив (т.1 а.с.230-237) у якому представник зазначає, що відзив на позовну заяву не обґрунтовує законність видачі оскаржуваного наказу, відповідачем не доказано правомірності виданого наказу, а тому є всі підстави для задоволення позову.

Ухвалою від 15.07.2020 у справі призначено засідання з викликом сторін.

Позивачка та представник позивачки позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у позовній заяві та поданому відзиві, просять позов задовольнити.

Представник відповідача 1 Львівської митниці ДФС не прибув, відповідач повідомлений належним чином.

Суд заслухав пояснення сторін, дослідив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 прийнята на службу і призначена на посаду інспектора Рава-Руської митниці державної митної служби України 14.02.2002 (т.1 а.с.19).

Наказом №722-о від 28.09.2015 переведена на посаду головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС (т.1 а.с.214).

Постановою КМ України від 02.10.2019 року № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» утворено юридичні особи публічного права територіальні органи Державної митної служби за переліком згідно з додатком 1.

Згідно з вказаним додатком утворено зокрема Галицьку митницю Держмитслужби. Окрім того згідно додатку № 2 вказаної постанови прийнято рішення про реорганізацію Львівської митниці ДФС шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби. На виконання вказаної постанови ДФС України було видано наказ від 25.11.2019 року № 30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС», пунктом 4 якого визначено тримісячний строк для проведення реорганізації митниць ДФС, зокрема і Львівської митниці ДФС.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, 14.11.2019 проведена державна реєстрація як юридичної особи - Галицької митниці Держмитслужби (т.1 а.с.227).

28.11.2019 року до ЄДРПОУ внесено інформацію про перебування Львівської митниці ДФС в процесі припинення.

Наказом Львівської митниці ДФС від 10.03.2020 №07 «Про попередження про наступне вивільнення» (т.1 а.с.219) зобов`язано Комісію з реорганізації Львівської митниці ДФС скерувати відповідно до статті 9-1 Закону України від 10.12.2015 №889-УІІ «Про державну службу» (далі Закон №889-VII), попередження про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад на підставі п.4 ч.І ст.83, п.1 ч.І ст.87 Закону №889-УІІ та ч.І ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) згідно списку, що додається (т.1 а.с.219-225). В додатку до вищезазначеного наказу «Про попередження про наступне вивільнення» зазначена ОСОБА_1 - головний державний інспектор відділу митного оформлення №2 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС (т.1 а.с.224).

Із попередженням про наступне вивільнення ОСОБА_1 власноручно ознайомилась 10.03.2020 (т.1 а.с.216).

Наказом Львівської митниці ДФС від 13.04.2020 № 129-0 «Про звільнення ОСОБА_1 », ОСОБА_1 звільнена 15.04.2020 із посади головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся за захистом свої прав до суду.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (п. 2 ч. 1).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України).

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (ч.ч. 1, 2, 6 ст. 43 Конституції України).

Кодекс законів про працю України відповідно до ст. 1 регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Проходження служби в митних органах визнається главою 79 Митного кодексу України в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст.569 Митного кодексу України працівники митних органів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи митних органів є державними службовцями.

Особи, вперше прийняті на службу до митних органів на посади, які передбачають виконання завдань, зазначених у статті 544цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, приймають Присягу державних службовців, якщо раніше вони не приймали такої Присяги.

Правове становище посадових осіб митних органів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.

Відповідно до преамбули, принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII.

Згідно з ч.1 ст. 3. Закон України «Про державну службу» цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Статтею 5 Закон України «Про державну службу» визначено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Оскільки позивачка перебувала на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС, на неї поширюються норми спеціального законодавства - Митного кодексу України та Закону України «Про державну службу». Норми Кодексу Законів про працю України поширюються на позивачку лише у частині відносин, не врегульованих цим Законом

Правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, визначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Також, аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, номер провадження К/9901/1664/18.

Отже якщо мова йде про конкуренцію норм Кодексу законів про працю України та Закону України «Про державну службу», то спеціальними нормами в частині визначення підстав припинення державної служби для особи є норми Закону України «Про державну службу».

Вищий адміністративний суд Україні в інформаційному листі «Про розв`язання спорів, що виникають з відносин публічної служби» 26.05.2010 №753/11/13 10 зауважив, що під час вирішення спорів щодо звільнення державних службовців пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовані спірні відносини, а також коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі. Тому якщо у спеціальному законі не передбачається або прямо забороняється застосування норм трудового законодавства, то особа може бути звільнена виключно з підстав, передбачених цими законами.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній на час попередження позивачки про наступне вивільнення та видання наказу про звільнення) державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону);

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до ч.3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Відповідно до ч.4 ст. 40 Кодексу Законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відповідно до ч.6 ст. 49-2 вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Відповідно до ч.1 ст.43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян.

Як на одну з підстав позову позивачка зазначає, що під час її звільнення, Львівською митницею ДФС безпідставно застосовано положення п. 4 ч. 1 ст. 83, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VII «Про державну службу» (далі - Закон №889) в редакції Закону України від 14.01.2020 №440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», який набрав чинності 13.02.2020 та п.1 ч.І ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпПУ), в редакції Закону України від 12 грудня 2019 року №378-ІХ «Про внесення змін до Кодексу Законів про працю України», який набрав чинності 02.02.2020 року.

Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), зазначив, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Відповідно до цього ж рішення Конституційного Суду України дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалася лише в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України та інші). Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.

У рішенні Конституційного Суду України від 19 квітня 2000 року №6-рп/2000 зазначено, що суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

У рішенні від 2 липня 2002 року №13-рп/2002 Конституційний Суд України повторив раніше викладені положення попередніх рішень, зокрема те, що суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп), і не поширюється на правовідносини, які виникли й закінчилися до набуття такої чинності (рішення Конституційного Суду України від 5 квітня 2001 року № 3-рп).

Як зазначалося вище, згідно з п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

- скорочення чисельності або штату державних службовців,

- скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців,

- реорганізація державного органу.

Отже сам факт реорганізації Львівської митниці ДФС згідно Постанови КМ України від 02.10.2019 № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби є згідно з п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення з позивачкою державної служби у Львівській митниці ДФС за ініціативою суб`єкта призначення.

Також як зазначалось вище, згідно з ч.1 ст. 3. Закон України «Про державну службу» цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Отже за змістом даної статті вказаний закон розрізняє правовідносини, що виникають:

- у зв`язку із вступом на державну службу (проходження конкурсу, прийняття присяги тощо);

- у зв`язку із проходженням державної служби (переміщення на посадах, застосування стягнень та заохочень тощо);

- у зв`язку із припиненням державної служби (в порядку стягнення, у зв`язку із реорганізацією, тощо).

На час прийняття рішення про реорганізацію Львівської митниці ДФС і до попередження 10.03.2020 позивачка перебувала у відносинах проходження державної служби.

З моменту попередження 10.03.2020 між Львівською митницею ДФС та позивачкою виникли відносини по припиненню державної служби.

Доказів того, що позивачку попереджали раніше ніж 10.03.2020 матеріали справи не містять, а відтак відсутні підстави для висновку про поширення на правовідносини по припиненню державної служби норм законодавства чинного на час прийняття рішення про реорганізацію у жовтні 2019 року Львівської митниці ДФС.

У позовній заяві позивачка вказує, що 21.12.2019 Львівською митницею ДФС видано наказ № 666 «Про попередження про наступне вивільнення», яким наказано письмово попередити про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» згідно списку. У вказаному списку вказано зокрема і її. Однак відповідного попередження про наступне вивільнення згідно з чинним на той момент законами їй ніхто так і не вручив.

Судом встановлено, що наказом Львівської митниці ДФС «Про скасування наказу Львівської митниці ДФС від 21.12.2019 №666 «Про попередження про наступне вивільнення» від 07.02.2020 року №03, наказ №666 скасований з причин відсутності на роботі члена Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС, на якого було покладено обов`язок вжиття заходів щодо вручення попереджень про наступне вивільнення та закінчення повноважень голови Комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС, та з огляду на те, що попередження про наступне вивільнення працівникам не було вручено, відтак даний наказ (№666 від 21.12.2019) скасовано як такий, що не реалізований.

Суд погоджується з доводами відповідачів про розмежування правовідносин щодо припинення юридичної особи та правовідносин, пов`язаних із припиненням державної служби, оскільки такі врегульовані різними нормативно-правовими актами та починаються в різні моменти.

Процедура припинення юридичної особи починається з моменту внесення в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформації про рішення щодо припинення юридичної особи, яке однак не свідчить про припинення трудових правовідносин саме із цього моменту, оскільки і Закон України «Про державну службу», і Кодекс законів про працю України передбачають право роботодавця звільнити особу у зв`язку із цією обставиною з дотриманням відповідної процедури, а не обов`язковість припинення трудових правовідносин.

Суд звертає увагу позивачки, що прийняття рішення про реорганізацію Львівської митниці ДФС, не означає, що така мала відбутися протягом двох місяців.

Термін у два місяці визначений у ст. 49-2 КЗпП стосується неможливості звільнення роботодавцем працівника раніше ніж через два місяці з моменту попередження, однак такий може становити і значно триваліший термін у залежності від процедури реорганізаційних заходів.

Отже не ознайомлення позивачки з наказом Львівської митниці ДФС від 21.12.2019 №666 «Про попередження про наступне вивільнення», який не реалізований і у подальшому скасований, не спричинило порушень прав позивачки стосовно її належного повідомлення не пізніше ніж за два місяці про наступне вивільнення.

Оскільки попередження про наступне вивільнення позивачці вручено 10 березня 2020 року, відповідно з цього часу розпочалися правовідносини по припиненню державної служби і до даних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про державну службу», в редакції чинній на момент такого вручення, тобто в редакції Закону України від 14.01.2020 року №440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи».

У даному випадку, вручення попередження про наступне вивільнення є подією, фактом, на момент вчинення яких застосовується закон, під час дії якого вони настали або мали місце.

Як зазначалося вище, частиною 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», в редакції Закону України від 14.01.2020 року №440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», який набрав чинності 13.02.2020 визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Національним агентством України з питань державної служби 20 лютого 2020 року надано Роз`яснення №86р/з щодо процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 Закону України «Про державну службу»).

Національне агентство України з питань державної служби у вказаному роз`ясненні зазначає, що «стаття 87 Закону визначає підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, такими підставами відповідно до пунктів 1 та 11 частини першої є:

- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

- ліквідація державного органу.

Законом України від 14 січня 2020 року № 440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», який набрав чинності 13 лютого 2020 року, внесено зміни до низки законодавчих актів, зокрема, до Закону.

Наразі відповідно до абзацу першого частини третьої статті 87 Закону суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Отже, при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком».

Крім того у вказаному роз`ясненні Національним агентством України з питань державної служби зазначено, що «відповідно до частини третьої статті 5 Закону дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наразі врегульована положеннями Закону.

Отже, при звільненні державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, відповідно до пункту 1 чи пункту 11 частини першої статті 87 Закону, положення статті 49-2 Кодексу законів про працю України не застосовуються.

Крім того, зазначаємо, що положення частини четвертої статті 87 Закону застосовуються при звільненні державних службовців, яких було попереджено про наступне звільнення відповідно до пункту 1 чи пункту 11 частини першої статті 87 Закону до 13 лютого 2020 року, тобто таким державним службовцям у разі звільнення виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат».

Оскільки судом встановлено, що звільнення позивачки відбулося відповідно до норм Закону України «Про державну службу», в редакції Закону України від 14.01.2020 №440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», який набрав чинності 13.02.2020, то доводи позивачки про невиконання Львівською митницею ДФС обов`язку про переведення позивачки на іншу роботу є безпідставними, оскільки на час виникнення правовідносин по припиненню державної служби згідно з чинним законодавством пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком (ч.3 ст. 87 Закону України «Про державну службу»).

Суд також вважає безпідставними доводи позивачки про порушення при її звільненні вимоги КЗпП України щодо одержання згоди на звільнення від профспілкової організації, оскільки ч.3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» визначено, що не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Частиною 6 статті 49-2 КЗпП України, передбачено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей, зокрема, не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Судом встановлено, що відповідна інформація була надана Первинній профспілковій організації працівників у Львівській митниці листом Львівської митниці ДФС від 12.03.2020 №41/10/13-70-04 (т.1 а.с.126).

При цьому суд звертає увагу, що частиною 6 статті 49-2 КЗпП України визначено 30-денний термін для надання інформації щодо запланованих звільнень, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, однак термін для проведення консультацій не визначений та не зазначено наслідків не проведення таких консультацій при звільненні працівників.

Суд вважає безпідставними твердження позивачки про те, що Львівська митниця ДФС застосувала норму закону (норми ЗУ «Про державну службу» та КЗпП України), яка є явно не конституційною.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Вищевказані норми законів не визнані неконституційними.

Суд зазначає, що Верховна Рада України як суб`єкт владних повноважень шляхом внесення змін до відповідних законів, застосувавши надані їй державою згідно з Конституцією України владні повноваження, встановила відповідні правила припинення особою державної служби з метою оперативного управління інститутом державної служби, а також для керування апаратом державного управління.

При розгляді справи судом не встановлено порушень відповідачами положень статті 24 Конституції України, відповідно до якої, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками, докази які б вказували на протилежне позивачкою не надані.

Отже Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 № 378-IX та Законом України Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи 14.01.2020 № 440-IX змінено процедуру вивільнення держслужбовців, яка прописана у ст. 49-2 КЗпП внаслідок чого при вивільненні працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП не застосовуються положення ч. 2 ст. 40 КЗпП та положення ч. 2 ст. 49-2 КЗпП.

Відтак у відповідачів відсутній визначений законом обов`язок пропонувати позивачці іншу роботу, а також враховувати її переважне право на залишення на роботі та отримувати згоду профспілки на звільнення.

На переконання суду, до вищенаведених спірних відносин не доцільно застосовувати Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і відповідну практику Європейського суду з прав людини, оскільки відсутня колізія норм КЗпПУ та Закону України «Про державну службу» та колізія норм Закону України «Про державну службу», в умовах якої можна було б застосовувати таку практику. Питання припинення особою державної служби повною мірою та достатньо чітко врегульовані на національному рівні у формі Закону України «Про державну службу». Необхідність внесення змін до чинних законів України або застосування державою тих чи інших заходів залежить від конкретних соціально-економічних умов. Держава має широкі межі розсуду у процесі вирішення певного питання, в особі відповідних суб`єктів владних повноважень вона має право самостійно визначати, які кроки потрібно здійснити з метою задоволення потреб і забезпечення ресурсами суспільства та окремих громадян.

Постановою Кабінету Міністрів України №256 від 25.03.2020 «Деякі питання забезпечення трудових прав державних службовців, працівників державних органів, підприємств, установ та організацій на час встановлення карантину у зв`язку із загостренням ситуації, пов`язаної з поширенням випадків гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - Постанова КМУ №256) постановлено:

1. Керівникам центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів, головам місцевих державних адміністрацій:

1) забезпечити на час встановлення карантину дотримання трудових прав державних службовців та працівників, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома;

2) узяти до відома, що:

на час встановлення карантину за державними службовцями та працівниками, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома, зберігаються займана посада, умови оплати праці та соціальні гарантії;

виконання такої роботи не тягне за собою будь-яких обмежень трудових прав державних службовців та працівників.

Пунктом 2 Постанови КМУ №256 рекомендовано:

1) державним органам, органам місцевого самоврядування дотримуватись вимог цієї постанови з метою забезпечення трудових прав працівників, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома;

2) підприємствам, установам та організаціям незалежно від форми власності на час встановлення карантину не звільняти працівників, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома, та працівників, які перебувають у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину, з підстав, установлених пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України;

3) суб`єктам господарювання державного сектору економіки, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, і державним банкам з метою забезпечення безперебійної роботи в умовах встановленого карантину утримуватись від кадрових змін в органах управління, не допускати звільнення працівників, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома, та працівників, які перебувають у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину, з підстав, установлених пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Судом встановлено, що відповідно до Наказу про запровадження дистанційної роботи на період карантину від 16.03.2020 №32-о (т.1 а.с.135-138), ОСОБА_1 виконувала дистанційну роботу на дому в період з 18.03.2020 по 03.04.2020.

Однак у переліку працівників яким запроваджено дистанційну роботу вдома відповідно до наказу Львівської митниці ДФС від 06.04.2020 №45-о (т.1 а.с.139-142) позивачка не зазначена.

В оскаржуваному наказі від 13.04.2020 №129-о «Про звільнення ОСОБА_1 », підставою звільнення у тому числі зазначено п.1 ч. 1 ст. 40 КзПП України, в той час як в Постанові КМУ №256 рекомендовано не звільняти працівників з підстав, установлених пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 КзПП України.

Відтак на час звільнення позивачка не відносилася до осіб визначених у п.2 Постанови КМУ №256, а отже Львівською митницею ДФС рекомендації Постанови КМУ №256 не порушено. Постанова КМУ №256 носить рекомендаційний характер в частині заборони звільнення працівників з підстав, установлених пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 КзПП України.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд згідно ч.1 ст. 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки у даній справі оспорюється рішення прийняте відповідачем, суб`єктом владних повноважень, суд відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України, перевіряє чи прийнято (вчинено) воно: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом на підставі досліджених доказів встановлено, що відповідні положення відповідачем дотримані повністю у повній відповідності до норм діючого законодавства про державну службу.

Доводи позивачки про порушення її прав через не виконання відповідачами обов`язку про працевлаштування позивачки не знайшли свого підтвердження при розгляді справи судом, оскільки відповідно до внесених законодавчих змін на відповідачів законом не покладено обов`язку працевлаштовувати позивачку (пропонувати іншу роботу) чи враховувати її переважне право на залишення на роботі, як і обов`язку отримувати згоду профспілки на звільнення. Строк попередження про наступне вивільнення Львівською митницею ДФС дотриманий.

З урахуванням встановлених обставин справи та проаналізованих норм чинного законодавства про державну службу суд дійшов висновку про відсутність визначених законом підстав для визнання протиправним та скасування наказу Львівської митниці ДФС «Про звільненню ОСОБА_1 » від 13.04.2020 за № 129-о з займаної посади, а тому така позовна вимога задоволенню не підлягає.

Оскільки судом не встановлено протиправності наказу про звільнення позивачки та суд відмовляє у скасуванні наказу про звільнення, похідні вимоги про поновлення ОСОБА_1 , на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Грушів» Галицької митниці Держмитслужби або на іншу рівнозначну посаду у Галицькій митниці Держмитслужби та стягнення з Галицької митниці Держмитслужби на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 квітня 2020 року по день ухвалення судового рішення задоволенню також не підлягають.

Оскільки відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, судові витрати згідно з ст. 139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 72, 73, 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд, -

ухвалив :

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу Львівської митниці ДФС, зобов`язання Галицької митниці Держмитслужби поновити на посаді та стягнути середній заробіток - відмовити повністю.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 10.08.2020 року.

Суддя Коморний О.І.