Справа № 360/6/20
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року справа №360/6/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Сіваченка І.В., Ястребової Л.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління ДФС у Луганській області, Державної фіскальної служби України на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року (головуючий суддя І інстанції - Чернявська Т.І.), складене в повному обсязі 27 березня 2020 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області, у справі № 360/6/20 за позовом адвоката Гребенара Олексія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Луганській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, -

ВСТАНОВИВ:

02 січня 2020 року позивач, ОСОБА_1 через адвоката Гребенара Олексія Володимировича звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Луганській області, Головного управління ДФС у Луганській області про:

- визнання протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо несвоєчасного поновлення ОСОБА_1 на роботі;

- стягнення з Головного управління ДФС у Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 13 вересня 2019 року по 22 грудня 2019 року в сумі 53527,61 грн. (а.с. 1-2).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Визнано протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо несвоєчасного поновлення ОСОБА_1 на роботі. Стягнуто з Головного управління ДФС у Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 13 вересня 2019 року по 22 грудня 2019 року в сумі 53527,61 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління ДФС у Луганській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за один місяць у розмірі 16586,02 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів (а.с. 79-83).

Не погодившись із судовим рішенням, ДФС України подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначило, що з аналізу норми статті 236 Кодексу законів про працю України вбачається, що обов`язок виплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі, є видом відповідальності роботодавця за дії, пов`язані із такою затримкою. При цьому обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі настає тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу.

Вказує, що лише після відкриття виконавчого провадження у боржника виникає обов`язок щодо виконання рішення суду, а у зв`язку з добровільним його виконанням шляхом прийняття відповідного наказу про поновлення позивача на посаді не може мати для відповідача негативних наслідків, також не погодився з часом та сумою проведених розрахунків (а.с. 91-92).

Крім того, не погодившись із судовим рішенням, ДФС України подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Зазначив, що посада першого заступника керівника територіальних органів Державної фіскальної служби України, яку займав ОСОБА_1 , належить до номенклатури посад Голови Державної фіскальної служби України, відтак Головне управління ДФС у Луганській області не могло самостійно прийняти рішення про поновлення позивача на посаді.

Оскільки затримка у виконанні рішення відбулась не з боку головного управління, вона не може нести відповідальність на негативні наслідки іншого уповноваженого органу.

Вважає, що судом першої інстанції невірно обчислено період затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, оскільки наказ прийнято 12 грудня 2019 року, відтак, затримка відбулась по день його винесення (а.с. 103-105).

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

11 серпня 2020 року до канцелярії суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник просив залишити апеляційні скарги відповідачів без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2019 року у справі № 360/2251/19 за позовом адвоката Гребенара Олексія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби, Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправними наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку позовні вимоги задоволені повністю:

визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 06 травня 2019 року № 809-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;

визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДФС у Луганській області від 06 травня 2019 року № 155-о «Про звільнення ОСОБА_1 та виплату компенсації за невикористані відпустки»;

поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного управління ДФС у Луганській області з 07 травня 2019 року;

стягнуто з Головного управління ДФС у Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 травня 2019 року по 12 вересня 2019 року у розмірі 67851,90 грн. з відповідними відрахуваннями установлених законом податків та інших обов`язкових платежів;

допущено до негайного виконання судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного управління ДФС у Луганській області та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 15078,20 грн. з відповідними відрахуваннями установлених законом податків та інших обов`язкових платежів (а.с. 5-10).

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2019 року рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2019 року у справі № 360/2251/19 залишено без змін (а.с. 11-15).

Наказом Державної фіскальної служби України від 12 грудня 2019 року № 2021-о «Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 » (а.с. 16) на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2019 року у справі № 360/2251/19: скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 06 травня 2019 року № 809-о «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного управління ДФС у Луганській області з 07 травня 2019 року; уповноважено начальника Головного управління ДФС у Луганській області (або особу, яка виконує його обов`язки) здійснити стосовно першого заступника начальника Головного управління ДФС у Луганській області ОСОБА_1 заходи щодо забезпечення його працевлаштування відповідно до вимог Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України.

Наказом Головного управління ДФС у Луганській області від 23 грудня 2019 року № 934-о «Про вихід на роботу ОСОБА_1 та визначення його робочого місця» (а.с. 18) серед іншого вирішено: вважати ОСОБА_1 таким, що приступив до роботи на посаді першого заступника начальника Головного управління ДФС у Луганській області з 23 грудня 2019 року; визначити робоче місце першому заступнику начальника Головного управління ДФС у Луганській області ОСОБА_1 за адресою: м. Сєвєродонецьк, вул. Енергетиків, 72, каб. 204.

Правомірність заявлених вимог щодо визнання протиправною бездіяльність щодо несвоєчасного поновлення позивача на роботі та обов`язку відповідача (управління) виплатити позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 13 вересня 2019 року по 22 грудня 2019 року є спірним питанням даної справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в рамках даної справи має місце затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі через протиправну бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо несвоєчасного поновлення ОСОБА_1 на роботі, що, в свою чергу, свідчить про наявність правових підстав, передбачених статтею 236 Кодексу законів про працю України, для оплати позивачу вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі.

При цьому , суд першої інстанції виходив з того, що оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення працівника на посаді є компенсацією середнього заробітку, а тому підлягає стягненню з органу, у відносинах публічної служби з яким перебуває позивач.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

За частинами 2 та 4 статті 372 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Не виконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини 2 статті 235 зазначеного Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави, що спростовує посилання апелянта на необхідність відкриття виконавчого провадження для виконання рішення про поновлення на роботі.

При цьому, суд зазначає, що стаття не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в разі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказує на його бажання бути поновленим на роботі.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно з статтею 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що наявність вини відповідача в затримці виконання судового рішення не є обов`язковою для задоволення заявлених вимог. Наявність вини випливає з норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно, без відкриття виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц і від 27 червня 2019 року у справі №821/1678/16, від 02 жовтня 2019 року у справі №823/1507/18, та правовою позицією колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України викладеною у постанові від 23 червня 2015 року у справі № 21-63а15.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Як вбачається з матеріалів справи рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2019 року у справі № 360/2251/19 в частині поновлення позивача на посаді добровільно виконана шляхом прийняття наказу ДФС України від 12 грудня 2019 № 2021-о та наказу Головного управління ДФС у Луганській області №934-о від 23 грудня 2019 року ,якими позивача поновлено на посаді з 23 грудня 2019 року (а.с. 16, 18).

Тобто, виконання судового рішення від 12 вересня 2019 року про поновлення на посаді, незважаючи на зазначення в рішенні суду про негайне його виконання, відбулося лише 23 грудня 2019 року.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Суд не приймає посилання апелянта (управління) на те, що рішення суду у справі № 360/2251/19 про поновлення позивача на роботі не виконувалося з вини ДФС України як суб`єкта владних повноважень, а не Головного управління, суд вважає безпідставними, оскільки особою, уповноваженою на проведення розрахунків з позивачем, є територіальний орган Головне управління ДФС у Луганській області, де позивач працює та отримує заробітну плату.

При цьому, суд першої інстанції правомірно визначив кінцеву дату періоду затримки в поновленні позивача на посаді згідно з рішенням суду, як 23 грудня 2019 року, оскільки як зазначалось, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу, наказом яким позивача поновлено є наказ ДФС України від 12 грудня 2019 № 2021-о, наказом на підставі якого позивач приступив до виконання обов`язків є наказ Головного управління ДФС у Луганській області №934-о від 23 грудня 2019 року.

Тому судом правомірно розраховано період з 13 вересня 2019 року по 22 грудня 2019 року включно, що нівелює посилання апелянта (головне управління) в цій частині.

Також суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта ДФС України про необхідність виконання рішення суду лише після відкриття виконавчого провадження з часу якого у боржника виникає обов`язок щодо виконання рішення суду.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04) зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Відповідно до частини другої статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Також, суд відхиляє доводи першого відповідача, що період затримки виконання рішення суду повинен обчислюватись з 13.09.2019 року по 11.12.2019 року включно, тобто до видання наказу, з огляду на що сума повинна складати 45988,51 грн., оскільки з матеріалів справи відомо, що фактично позивача допущено до роботи лише 23 грудня 2019 року, отже судом правомірно розраховані суми середнього заробітку за час затримки за період з 13 вересня 2019 року по 22 грудня 2019 року в сумі 53527,61 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державної фіскальної служби України ,Головного управління ДФС у Луганській області - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду 17 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 серпня 2020 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Сіваченко

Л.В. Ястребова