Справа № 520/6624/2020
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2020-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

10 серпня 2020 р. № 520/6624/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шляхової О.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області (майдан Героїв Небесної Сотні, буд. 36, корпус 2,м. Харків,61050) та 3 -х осіб Державної судової адміністрації України (вул. Липська, буд. 18/5, м. Київ, 01601) та Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області та 3 -х осіб Державної судової адміністрації Українита Державної казначейської служби України в якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Територіального управління Державної судової адміністрації в Харківській області в нарахуванні та виплаті вихідної допомоги судді ОСОБА_1 при звільненні її у відставку;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою у відповідності до ч. 1 ст. 136 Закону України від 7 липня 2010 р. № 2453 - VI "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції чинній до 01.04.2014р.);

- вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем було протиправно відмовлено в нарахуванні та виплаті вихідної допомоги судді при звільненні її у відставку, оскільки станом на день звільнення у відставку, що відбулось 28.09.2016 року стаж позивача складав 27 років 5 днів, а отже право на відставку та вихідну допомогу виникло у ОСОБА_1 ще 25.09.2009 року, тобто до набрання чинності Законом України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким було виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Ухвалою від 28.05.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження.

Відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з тих мотивів, що питання щодо звільнення позивача було розглянуто Верховною Радою України 08.09.2016 року. При цьому, на момент винесення постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 08.09.2016 №1515-VIII щодо звільнення ОСОБА_1 з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку діяв Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI, зі змісту якого вже було виключено норми статті 136, які регулювали питання виплати вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою, Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» №1166-VII від 27.03.2014, який станом на час звільнення позивача у відставку був чинним. Одночасно з цим, на час прийняття постанови Верховною Радою України «Про звільнення суддів» від 08.09.2016 року №1515-VIII щодо звільнення ОСОБА_1 , ст. 143 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, яка передбачала, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою, не набрала чинності. При цьому, представником відповідача вказано, що на сьогоднішній день рішенням Конституційного Суду України у справі №2-р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення пп. 1 п.28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року №1166-VIII. Однак, зазначене положення хоча і втратило чинність, проте як визначено нормами діючого законодавства тільки з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення та, як наслідок, не розповсюджується на спірні правовідносини, оскільки останні виникли у даній справі до прийняття такого рішення.

Також позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якому вказано на помилковість доводів представника відповідача. При цьому, позивачем вказано, що спірні правовідносини виникли 24.04.2020 року у зв`язку із зверненням позивача про нарахування та виплату їй вихідної допомоги, тобто після прийняття Конституційним Судом України рішення у справі №2-р(ІІ)/2020 від 15.04.2020 року.

Треті особи правом подання пояснень стосовно позову не скоистались.

Згідно з статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, суд встановив наступні обставини справи.

Позивачем вказано, що наказом начальника управління юстиції виконкому Харківської обласної Ради народних депутатів №02-7/78 від 25.09.1989 р. на підставі рішення XI сесії XX скликання Харківської обласної Ради народних депутатів від 23.09.1989 р. "Про обрання тов. ОСОБА_1 народним суддею Куп`янського районного народного суду" вона була зарахована на посаду народного судді Куп`янського районного народного суду Харківської області.

Постановою Верховної Ради України №1101-XIV від 23.09.1999 року ОСОБА_1 обрано суддею безстроково.

У зв`язку з наявністю стажу роботи на посаді судді більше 20 років, ОСОБА_1 29.06.2016 р. звернулась до Вищої ради юстиції та Верховної Ради України з заявою про відставку.

Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року №1515-VIII суддю ОСОБА_1 звільнено у відставку та з 30.09.2016 року наказом голови Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 28.09.2016 року № 02-02/5 позивача відраховано зі штату Куп`янського міськрайонного суду Харківської області.

Зі змісту позовної заяви встановлено, що при звільненні у відставку їй не було нараховано та не було виплачено належну їй вихідну допомогу.

Як вказано позивачем, 24.04.2020 року вона звернулася до Територіального управління Державної судової адміністрації в Харківській області з заявою про нарахування і виплату вихідної допомоги, згідно з вимогами ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010 р.

Листом Територіального управління Державної судової адміністрації в Харківській області № 06-15/1096/2020 від 28.04.2020 року позивача було повідомлено про відсутність правових підстав щодо нарахування та виплати їй вихідної допомоги при звільнення у відставку у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою.

Не погоджуючись із вказаною відмовою, позивач звернулася до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

При цьому, як передбачено приписами ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Суд зазначає, що згідно із ч.3 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ зі змінами (далі - Закон України № 2862-ХІІ) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Закон України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ втратив чинність на підставі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ (далі - Закон України №2453-VI).

Суд зазначає, що Законом України № 2453-VІ було змінено розмір суддівської винагороди, а саме встановлено поетапне збільшення посадового окладу судді і відповідно зменшено розмір вихідної допомоги судді у зв`язку з виходом у відставку.

Відповідно до положень ст. 136 Закону України №2453-VI судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. У разі якщо суддя, відставка якого була припинена у зв`язку з повторним обранням на посаду, знову подасть заяву про відставку, виплата вихідної допомоги не здійснюється.

В подальшому, як встановлено під час розгляду справи, відповідно до Закону України № 1166-VII, який набрав чинності 01.04.2014 року, із Закону України № 2453-VІ, зокрема, виключено статтю 136, яка передбачала право судді, який вийшов у відставку, на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Судом встановлено, що Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VII виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою було відновлено, а її розмір відповідно до статті 143 вказаного закону становить 3 місячних суддівських винагороди за останньою посадою.

З аналізу вищевикладеного слід дійти до висновку, що судді, щодо яких в період з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2016 року було прийнято рішення Верховною Радою України про звільнення з посади у відставку, до складу яких входить і позивач, були позбавленні права на отримання вихідної допомоги.

Суд зазначає, що під час розгляду справи встановлено обставини того, що від 28.09.2016 року стосовно позивача було видано наказ голови Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 28.09.2016 року № 02-02/5 стосовно відрахування зі штату Куп`янського міськрайонного суду Харківської області.

Водночас, суд зазначає, що рішення стосовно неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині, яка стосується виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів», станом на час відрахування позивача зі штату суду на зазначену дату Конституційним Судом України не приймалося, а отже з 01 квітня 2014 року судді, які виходять у відставку, не мали права на отримання вихідної допомоги, а з 30 вересня 2016 року - мають право на отримання вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Відповідно до висновків Конституційного Суду України, викладених в рішенні від 09.02.1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відтак, враховуючи обставини того, що позивача було звільнено з посади судді постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року №1515-VIII, то в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли саме на час прийняття такого рішення стосовно позивача.

Вказане свідчить про помилковість доводів позивача стосовно необхідності застосування у даному випадку нормативно-правових актів, чинних на час її звернення до відповідача із заявою стосовно нарахування і виплати вихідної допомоги, згідно з вимогами ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010 р.

При цьому, суд враховує, що рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VII.

Відповідно до п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020 положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відтак, суд зазначає, що вказані положення застосовуються з 15.04.2020 року, та не поширюють свою дію на правовідносини, які виникли до 15.04.2020 включно.

Крім того, суд зазначає, що Конституційним Судом України в п.3.2 рішення від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 зазначено, що за своєю юридичною природою така допомога є додатковою гарантією матеріального забезпечення судді у разі його виходу у відставку, а її розмір та порядок виплати підлягають регулюванню на законодавчому рівні та вказано на юридичній позиції, викладеній в його Рішенні від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, відповідно до якої за своєю юридичною природою "вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір" (абзац шостий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини).

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність у відповідача підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги судді при звільненні її у відставку станом на час її звернення із відповідною заявою 24.04.2020 року.

Водночас, суд зазначає, що право на виплату вихідної допомоги суддя набув не у зв`язку із перебуванням на посаді судді понад 20 років, а у зв`язку із його відставкою, яка є особливою формою звільнення судді з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді, тобто, саме із прийняттям відповідного нормативного акту про звільнення судді у зв`язку з поданням заяви про відставку, законодавець пов`язував виплату цієї допомоги, а не набуття права на неї. Вказане свідчить про помилковість доводів позивача стосовно набуття нею права на відставку у зв`язку з наявністю стажу 20 років у 2009 році.

На підставі вказаного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат в порядку ст. 139 КАС України не здійснюються.

Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 257-258, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області (майдан Героїв Небесної Сотні, буд. 36, корпус 2,м. Харків,61050) та 3 -х осіб Державної судової адміністрації України (вул. Липська, буд. 18/5, м. Київ, 01601) та Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Шляхова О.М.