Справа № 620/1578/20
Суддя: Баргаміна Н.М.
Дата ухвалення: 2020-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2020 року Чернігів Справа № 620/1578/20

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Баргаміної Н.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні суду адміністративну справу ОСОБА_1 до Державної установи «Менська виправна колонія (№91)» про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Менська виправна колонія (№91)» про скасування рішення комісії при Державній установі «Менська виправна колонія (№ 91)», викладене у витязі з протоколу № 2 від 30.01.2020, про відмову щодо переведення позивача у відповідності до статей 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України; зобов`язання відповідача прийняти рішення, яким дозволити переведення позивача відповідно до статей 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України.

В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що оскаржуване рішення не ґрунтується на об`єктивно досліджених та встановлених обставинах питання переведення позивача, є упередженим, прийнятим з очевидною неповнотою та односторонністю, базується на невідповідних та не вмотивованих підставах його прийняття, що у своєму розумінні є невідповідним та незаконним, та підлягає скасуванню.

Відповідач подав відзив на позов, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач перебуває в Державній установі «Менська виправна колонія (№91)» з 13.08.2019, на момент проходження комісії по розгляду питання щодо застосування до осіб, позбавлених волі, умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким та зміни умов тримання мав недостатні показники в роботі, до роботи ставився посередньо, в цілому в установі характеризувався посередньо, перебував в установі менше ніж 6 місяців, даного часу недостатньо для повного, всебічного та об`єктивного дослідження ступеня виправлення засудженого, а також застосування до позивача пільги, передбаченої статтею 101 Кримінально-виконавчого кодексу України, у зв`язку з чим на основі матеріалів особової справи, внутрішніх суджень та переконань членів комісії було винесено рішення відмовити в зміні умов тримання.

Процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 21.07.2020 було витребувано у відповідача письмові пояснення щодо законодавчого обґрунтування строку перебування засудженого в установі відбування покарань, достатнього для дослідження ступеня виправлення засудженого, а також належним чином завірену копію протоколу засідання комісії № 2 від 30.01.2020 в частині застосування до ОСОБА_1 пільги відповідно до статей 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 13.08.2019 відбуває покарання в Державній установі «Менська виправна колонія (№91)».

Згідно характеристики, затвердженої начальником Державної установи «Менська виправна колонія (№91)», позивач за час перебування в установі характеризується посередньо; дотримується вимог, що визначають порядок та умови відбування покарання, розпорядок дня установи виконує, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, не заохочувався, згідно заяви від 15.11.2019 працевлаштований на посаді днювального відділення СПС № 3, без оплати праці, до покладених обов`язків ставиться посередньо, дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом установи, з представниками адміністрації ввічливий та чемний, на зроблені йому зауваження реагує належним чином, але не завжди робить правильні висновки, відвідує заходи виховного характеру та культурно-масового характеру, які проводяться в установі та відділенні. Після зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання засуджений ОСОБА_1 має пільги, зокрема, зміна умов тримання (статті 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України) - після фактичного відбуття 1/2 частини строку покарання - 14.01.2020 (а.с. 44-47).

Відповідно до довідки про стягнення та заохочення засудженого, позивач має 11 стягнень, останнє 01.05.2019, та 5 заохочень, останнє з яких 28.11.2018 (а.с. 48).

Згідно з витягу з протоколу № 2 (пункт 7) засідання комісії по пільгам засуджених Менської ВК-91 Чернігівської області від 30.01.2020, комісія вирішила, що засуджений ОСОБА_1 відбув встановлену законом частину строку покарання, характеризується посередньо, сумлінною поведінкою та ставленням до праці не стає на шлях виправлення, не заслуговує на застосування статей 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України (а.с. 60-62).

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Згідно частин першої, другої, четвертої статті 7 Кримінально-виконавчого кодексу України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду. Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Частиною першою статті 100 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що залежно від поведінки засудженого і ставлення до праці, в разі її наявності, та навчання умови відбування покарання змінюються в межах однієї колонії або шляхом переведення до колонії іншого виду.

Згідно частини третьої статті 100 Кримінально-виконавчого кодексу України зміна умов тримання засудженого шляхом переведення його до виправної колонії іншого рівня безпеки здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, за поданням адміністрації виправної колонії, погодженим з начальником управління (відділу) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві та Київській області. У разі якщо таке подання передбачає переведення засудженого до установи виконання покарань з вищим рівнем безпеки, воно погоджується із спостережною комісією.

Частиною першою статті 101 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що засуджені, які стають на шлях виправлення, переводяться: з приміщень камерного типу в звичайні жилі приміщення колонії максимального рівня безпеки або колонію середнього рівня безпеки - після фактичного відбуття не менше однієї четвертої призначеного судом строку покарання; із звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки в колонію середнього рівня безпеки - після фактичного відбуття не менше половини призначеного судом строку покарання; у колоніях мінімального і середнього рівня безпеки - до дільниці соціальної реабілітації після фактичного відбуття: 1) не менше однієї четвертої строку покарання, призначеного судом за нетяжкий злочин; 2) не менше третини строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин, а також у разі, коли особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона була засуджена до позбавлення волі; 3) не менше половини строку покарання, призначеного судом за особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.

Наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 № 680/5 затверджено Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, яке зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 за № 265/30133(далі - Положення).

Відповідно до пункту 3 розділу IV Положення зміна умов тримання засудженого шляхом переведення його до виправної колонії іншого рівня безпеки здійснюється центральною комісією за поданням адміністрації виправної колонії щодо зміни умов тримання засудженого шляхом переведення його до виправної колонії іншого рівня безпеки (додаток 3), погодженим керівником міжрегіонального управління, або керівником Департаменту щодо установ центрального регіону.

Пунктом 3 розділу V Положення встановлено, що під час вирішення питання переведення засуджених, які стають на шлях виправлення, з приміщень камерного типу до звичайних жилих приміщень виправної колонії максимального рівня безпеки або виправної колонії середнього рівня безпеки слід керуватися строками, установленими частиною першою статті 101 Кримінально-виконавчого кодексу України, стосовно засуджених, направлених для відбування покарання до цих установ із слідчого ізолятора.

Пунктом 6.1 Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.06.2012 №845/7, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12.06.2012 за № 957/21269 (далі - Інструкція № 957/21269), встановлено, що для розгляду питання про подання, зокрема, до Центральної комісії - матеріалів щодо переведення засуджених на підставах, встановлених частинами першою, третьою статті 101, статтею 147, абзацом третім частини другої та частиною третьою статті 151-1 Кримінально-виконавчого кодексу України, через Міжрегіональну комісію. В установі (СІЗО) створюється комісія у такому складі: голова комісії - начальник установи (СІЗО); члени комісії - заступники начальника установи (СІЗО), начальник оперативного підрозділу, начальник медичної частини та начальник підрозділу, який є секретарем комісії. До складу комісії також можуть включатися за їх згодою керівники загальноосвітніх та професійно-технічних навчальних закладів при установі, представники методично-виховної ради установи (педагогічної ради).

Згідно пункту 6.2 Інструкції № 957/21269 за три місяці до розгляду матеріалів на засіданні комісії підрозділ складає списки засуджених, які надаються для організації роботи з підготовки матеріалів заступнику начальника установи (СІЗО) із соціально-виховної та психологічної роботи, начальнику оперативного підрозділу, начальнику медичної частини, а щодо засуджених, які підпадають під встановлення адміністративного нагляду, також до відділу нагляду та безпеки установи (СІЗО).

Пунктами 6.3 та 6.4 Інструкції № 957/21269 передбачено, що засідання комісії відбуваються у визначеному для цього приміщенні установи (СІЗО) в присутності засудженого, стосовно якого розглядається це питання. Засідання комісії проводяться не менше двох разів на місяць. Рішення комісії ухвалюється простою більшістю голосів членів комісії, присутніх на її засіданні. У разі рівного розподілу голосів голос голови комісії є вирішальним.

Засідання комісії оформлюється протоколом, який підписується головою та секретарем комісії. До протоколу комісії вносяться дані про те, які посадові особи були присутні на її засіданні, прізвище, ім`я та по батькові засудженої особи, за якими статтями Кримінального кодексу України вона засуджена, строк покарання та його початок, кількість попередніх судимостей, яка частина строку покарання відбута, дані про поведінку засудженого в період відбування покарання, прізвище та посада особи, яка ці відомості доповіла, результати голосування, а у разі прийняття рішення про відмову у застосуванні до засудженого положень статей 81, 82, 107 Кримінального кодексу України зазначаються підстави відмови. Рішення комісії оголошується засудженому під особистий підпис на витязі з протоколу, який долучається до його особової справи (пункт 6.5 Інструкції № 957/21269).

Надаючи правову оцінку вказаним висновкам, суд зауважує, що прийняття рішення щодо зміни умов відбування покарання відноситься до компетенції уповноваженої комісії та приймається на розсуд членів комісії шляхом голосування, з урахуванням всіх обставин, які характеризують засудженого. Доцільність надання пільги у вигляді зміни умов тримання засудженого шляхом переведення його до установи іншого рівня безпеки, з менш суворими умовами тримання, є процесом оціночним, яке вирішується членами комісії.

Тому, суд не може перебирати на себе функції комісії та не має повноважень на здійснення перевірки рішення колегіального органу по суті, оскільки прийняття вказаного рішення відноситься до компетенції цього органу.

Разом з цим, суд може перевірити юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених уповноваженою комісією як суб`єктом владних повноважень в основу оскаржуваного рішення, на відповідність вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 5 Кримінально-виконавчого кодексу України кримінально-виконавче законодавство, виконання і відбування покарань ґрунтуються на принципах невідворотності виконання і відбування покарань, законності, справедливості, гуманізму, демократизму, рівності засуджених перед законом, поваги до прав і свобод людини, взаємної відповідальності держави і засудженого, диференціації та індивідуалізації виконання покарань, раціонального застосування примусових заходів і стимулювання правослухняної поведінки, поєднання покарання з виправним впливом, участі громадськості в передбачених законом випадках у діяльності органів і установ виконання покарань.

Відповідно до частини першої статті 6 Кримінально-виконавчого кодексу України, виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Так, виправлення полягає в тому, щоб шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність, а також, нехай навіть під страхом покарання, прищепити повагу до закону. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що само по собі важливий результат застосування покарання, суттєвий показник його ефективності.

Згідно частин другої, третьої статті 6 Кримінально-виконавчого кодексу України ресоціалізація - свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого. Основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Частиною першою статті 102 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що режим у виправних і виховних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених.

Режим, являючись одним із засобів виправлення засуджених, по суті створює основу для застосування всіх інших засобів впливу на них.

Згідно частини чотирнадцятої статті 134 Кримінально-виконавчого кодексу України якщо протягом шести місяців з дня відбуття стягнення засуджений не буде підданий новому стягненню, він визнається таким, що не має стягнення.

Враховуючи, що на момент розгляду питання про застосування до позивача пільги, передбаченої статтями 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України минуло більше шести місяців з для накладення останнього стягнення, позивач вважається таким, що не має стягнення.

Суд зазначає, що позивач дотримується режиму виконання та відбування покарання, доказом чого є відсутність у позивача стягнень за порушення режиму, водночас відповідачем не доведено фактів порушення позивачем режиму виконання та відбування покарання, що вплинули на прийняте рішення.

Відповідно до частини першої статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг. Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами.

Так, згідно наданої суду характеристики позивач працевлаштований на підставі договору цивільно-правового характеру № 164 від 01.11.2019, а також згідно письмової заяви від 15.11.2019 працевлаштований на посаду старшого днювального відділення СПС № 3, без оплати праці, залучався до робіт з благоустрою установи та робіт з поліпшення житлово-побутових умов у гуртожитку відділення.

З урахуванням наведених обставин суд вважає, що протокол № 2 засідання комісії по пільгам засуджених Менської ВК-91 Чернігівської області від 30.01.2020 не містить обґрунтувань на підтвердження наявності обставин, які окремо чи в сукупності беззаперечно свідчать про те, що позивач не стає на шлях виправлення, не містить повного опису та підстав відхилення позитивних характеристик засудженого, що є неприпустимим.

З наведеного вище вбачається, що оскаржуване рішення відповідача не є достатньо обґрунтованим та не відповідає критерію пропорційності, який передбачає, що рішення суб`єкта владних повноважень приймається з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Також варто зазначити, що згідно дослідженого судом протоколу № 2 засідання комісії по пільгам засуджених Менської ВК-91 Чернігівської області від 30.01.2020, в останньому відображено, що на засіданні комісії були присутні голова, секретар та члени комісії, однак він не містить відомостей щодо присутності на засіданні комісії засудженого ОСОБА_1 , тобто всупереч пункту 6.3 Інструкції № 957/21269 відповідачем не забезпечено обов`язкову присутність позивача на засіданні комісії.

Частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

За таких обставин, з огляду на процедурні порушення, допущені відповідачем під час прийняття спірного рішення, відсутність детального мотивування, причин та умов, які слугували для відмови позивачу, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправним та скасування рішення комісії по пільгам засуджених при Державній установі «Менська виправна колонія (№ 91)», викладене в пункті 7 протоколу № 2 від 30.01.2020, про відмову позивачу у застосуванні пільги, передбаченої статтями 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України; зобов`язання Державну установу «Менська виправна колонія (№ 91)» повторно розглянути питання щодо можливості застосування до позивача пільги, передбаченої статтями 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача прийняти рішення, яким дозволити переведення позивача відповідно до статей 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України, суд зазначає наступне.

За своєю правовою природою, як вже зазначалося судом, прийняття рішення щодо зміни умов відбування покарання відноситься до компетенції уповноваженої комісії та приймається на розсуд членів комісії шляхом голосування, з урахуванням всіх обставин, які характеризують засудженого.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, вказані позовні вимоги є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної установи «Менська виправна колонія (№91)» (пров. Дружби, 5, смт. Макошине, Менський район, Чернігівська область, 15652, ) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення комісії по пільгам засуджених при Державній установі «Менська виправна колонія (№ 91)», викладене в пункті 7 протоколу № 2 від 30.01.2020, про відмову ОСОБА_1 у застосуванні пільги, передбаченої статтями 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Зобов`язати Державну установу «Менська виправна колонія (№ 91)» повторно розглянути питання щодо можливості застосування до ОСОБА_1 пільги, передбаченої статтями 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11.08.2020.

Суддя Н.М. Баргаміна