Справа № 757/37141/18-а
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2020-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом про визнання протиправним та скасування рішення головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Монастирського Б.В. від 09.05.2017 № 33 про примусове повернення в країну походження особи без громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також про визнання протиправним та скасування рішення заступника начальника 5 управління ДКР Служби безпеки України майора Поклад О. від 05.07.2017 № 2/5/4-17441нт, затверджене першим заступником Голови Служби безпеки України Маліковим В. про примусове повернення за межі України особи без громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення вирішено направити за підсудністю в Приморський районний суд міста Одеси (65029, м. Одеса, вул. Балківська, 33).

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати дану ухвалу, та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Зокрема, позивач зазначає, що судом першої інстанції не було вжито всіх належних заходів для з`ясування дійсного місця проживання позивача, а саме: не було запропоновано надати або витребувати у позивача чи його представника докази належного місця проживання позивача у Печерському районі міста Києва, не витребувано у компетентних органів відомостей про місце проживання (перебування) позивача тощо.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило, що не перешкоджає апеляційному розгляду даної справи.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що у липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з даним позовом, зазначивши, що місцем його проживання є АДРЕСА_1 . До позову також було долучено копію договору оренди квартири від 24 травня 2017 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.01.2019 було відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.07.2019 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 240 КАС України вказаний позов залишено без розгляду, яке постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.09.2019 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

27.11.2019 ухвалою Печерського районного суду м. Києва прийнято до свого провадження вказану адміністративну справу, а її розгляд призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.02.2020 з підстав того, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2019 скасовано рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29.01.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2018 у справі № 761/31207/17 скасовано та прийнято нове рішення, яким задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано протиправним та скасовано рішення про примусове повернення з України останнього від 05.07.2017, затверджене першим заступником Голови Служби безпеки України Маліковим В., провадження у даній справі в частині зазначених вимог закрито.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення вирішено направити за підсудністю в Приморський районний суд міста Одеси (65029, м. Одеса, вул. Балківська, 33).

Судом встановлено відсутність відомостей щодо продовження строку дії договору оренди від 24.05.2017, що відповідно до п. 5.2.1. його вимог за закінченням строку його дії, в разі якщо він не був продовжений сторонами шляхом підписання письмового документу, то такий припиняє свою дію. Строк дії договору встановлений з дня сплати за перший місяць до 24.05.2018, що вказано у п. 5.6. цього Договору.

Звертаючись до суду із адміністративним позовом позивач виходив із приписів абз. 1 ч. 1 ст. 25 КАС України, якими встановлено, що адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Як зазначено судом, на даний час не встановлено, що зареєстрованою у встановленому законом порядку місцем проживанням (перебування, знаходження) позивача є квартира АДРЕСА_1 .

Переглядаючи матеріали справи, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Приписами ст. 25 КАС України передбачено, що адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Якщо така особа не має місця проживання (перебування) в Україні, тоді справу вирішує адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача.

У разі невизначеності цим Кодексом територіальної підсудності адміністративної справи така справа розглядається адміністративним судом за вибором позивача.

Тобто положеннями вказаної норми законодавцем визначено альтернативну підсудність розгляду адміністративним судом відповідної категорії справ, яку позивач має можливість обрати на власний розсуд, а саме: за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування) цієї особи-позивача або за місцезнаходженням відповідача.

При цьому, вказана норма визначає, що позивач має право звернутись до суду як за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем свого проживання так і за місцем свого перебування або місцем знаходження.

Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV визначено, що місце перебування - адміністративно - територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Як встановлено судом, позивач вирішив звернутись до адміністративного суду за захистом своїх порушених прав до адміністративного суду за місцем свого проживання.

При цьому, звертаючись до суду позивач зазначив, що місцем його проживання є АДРЕСА_1 .

На підтвердження вказаних обставин, позивач надав до суду копію договору оренди квартири від 24 травня 2017 року.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів ст. 2 Закону України № 1382-IV громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, суд першої інстанції вирішуючи, що даний спір повинен розглядатись адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача фактично позбавив позивача наданого йому Законом права вибору суду.

При цьому, будь-які докази про те, що позивач не має постійного місця реєстрації в матеріалах справи відсутні, а відповідний висновок суду першої інстанції, що у такому випадку справа підлягає розгляду адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача не суперечить, зокрема, положенням ст. 25 КАС України, оскільки вказаною нормою передбачено обмеження вибору суду особами - позивачами, які взагалі не мають місця проживання (перебування) в Україні.

У той же час, судом першої інстанції не було встановлено, що позивач не має місця проживання (перебування) в Україні, відповідні докази в матеріалах справи також відсутні. Натомість, надані позивачем до суду докази та доводи у достатній мірі спростовують можливість застосування судом при вирішенні підсудності даного спору положень абз. 2 ч. 1 ст. 25 КАС України.

Крім того, відповідно до приписів ч. 4 ст. 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Проте, судом першої інстанції вказаних вимог процесуального законодавства дотримано не було та не витребувано у позивача належних доказів, зокрема, що підтверджують його реєстрацію місця проживання або перебування у встановленому Законом № 1382-IV порядку за зазначеною у позовній заяві адресою.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку, що даний спір безальтернативно підлягає розгляду адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача.

У Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожній особі гарантується право на справедливий розгляд справи незалежним і безстороннім судом упродовж розумного строку, встановленого законом (п. 1 ст. 6)

Практика Європейського суду щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 § 1, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Суду розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Судочинство, яке здійснюється з порушенням наведених правил, не може вважатися правосуддям, оскільки вирішення справи неповноважним складом суду належить до безумовних підстав скасування судових рішень.

Водночас, суди однієї ланки мають однакову компетенцію і рівні можливості щодо розгляду будь-якої справи, яка за предметною підсудністю віднесена до їхньої юрисдикції. Виходячи з цього в частині 2 статті 25 КАС України установлено, що в разі невизначеності цим Кодексом територіальної підсудності адміністративної справи, така справа розглядається місцевим адміністративним судом за вибором позивача.

Не можна вважати неповноважним склад суду, який розглянув справу, порушену без дотримання правил територіальної підсудності, тобто встановленого процесуальним законодавством порядку розподілу справ між судами одного й того самого рівня залежно від території, на яку поширюється їхня юрисдикція.

Правила територіальної підсудності не передбачають процесуальних переваг суду якої-небудь ланки над судом того самого рівня.

Таким чином, саме по собі недотримання правил територіальної підсудності не впливає і не може вплинути на визначення того, чи був склад суду повноважним

Аналогічна правова позиція думка з цього приводу викладена в постанові Верховного Суду України, а також в ухвалі Вищого адміністративного Суду України у справі № К-12908/09.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що приймаючи рішення про передачу даного спору до іншого суду, суд першої інстанції допустився надмірного формалізму та фактично позбавив позивача гарантованого йому національним та Європейським законодавством права на доступ до правосуддя.

У свою чергу, колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Враховуючи викладені обставини та докази у їх сукупності, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, що призвело до обмеження права позивача на судовий захист, регламентованого, зокрема, статтею 55 Конституції України та статтею 5 КАС України.

Відповідно до ст. 320 КАС України - підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 312, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Ганечко О.М.