Справа № 640/15124/20
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2020-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2020 року м. Київ № 640/15124/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва

Пишного Артема Володимировича

про визнання протиправною та скасування постанови від 18 червня 2020 року

ВП № 6237967,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пишного Артема Володимировича, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанов від 18 червня 2020 року про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 182 905,49 грн

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржувана постанова є протиправною оскільки з моменту відкриття виконавчого провадження та до його закінчення відсутнє фактичне стягнення за виконавчим документом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 05 серпня 2020 року.

04 серпня 2020 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, зазначивши про правомірність спірної постанови про стягнення з боржника основної винагороди, прийнятої в межах наданих повноважень та на підставі чинного законодавства. Також, відповідачем вказано, що зазначення у постанові про відкриття виконавчого провадження про стягнення основної винагороди та винесення постанови про стягнення основної винагороди не є фактичним стягненням, а лише вимогою Закону.

До відзиву на позовну заяву відповідачем додано належним чином засвідчену копію матеріалів виконавчого провадження № 6237967.

У судовому засіданні 05 серпня 2020 року, представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов в повному обсязі, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Суд відповідно до частини третьої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України перейшов до подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

На підставі заяви АТ «Райффайзен Банк Аваль», постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Пишного А.В. 18 червня 2020 року відкрито виконавче провадження № 62379367 з примусового виконання виконавчого листа № 359/1449/16ц виданого 26 жовтня 2017 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області щодо погашення боргу за кредитним договором №014/4006/81/58351 від 25 липня 2007 року у розмірі 68309 доларів США 49 центів, який складається з заборгованості за кредитом у розмірі 56286 доларів США 03 центи, заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 12023 доларів США 46 центів, звернути стягнення на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:09:0043 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташовується в Київській області, Бориспільський район, Процівська сільська рада, с. Проців, та належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №222204, виданого Процівською сільською радою Бориспільського району Київської області 13 січня 2005 року, шляхом продажу її продажу публічним акціонерним товариством «ОСОБА_1 Аваль» з застосуванням процедури продажу, передбаченої ст.38 Закону України «Про іпотеку», та надати право публічному акціонерному товариству «Райффайзен банк Аваль» на продаж будь-якій особі покупцеві за ціною, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Також, в межах вказаного виконавчого провадження 18 червня 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 182 905,49 грн.

Вважаючи постанову про стягнення з боржника основної винагороди протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі по тексту - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі по тексту - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно статті 3 Закону № 1404-VIII, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема як виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" від 02 червня 2016 року № 1403-VIII.

Нормами статті. 31 Закону України "Про органи та осіб які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643 "Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця".

Відповідно до пункту 19 Порядку № 643 виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Згідно статті 45 Закону № 1404-VIII основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Таким чином, з огляду на положення вищезазначених норм суд дійшов висновку, що постанова про стягнення основної винагороди приватного виконавця виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Однак, стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі. Тобто, розмір основної винагороди стягується пропорційно від фактично стягнутої суми за виконавчим документом.

Слід додати, що відповідно до частини першої статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Частиною шостою статті 48 вказаного Закону, стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

У даному випадку, предметом виконавчого провадження є звернення стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку на підставі рішення суду, кошти від реалізації якого призначені для задоволення вимог стягувача - Банку у розмірі 68309 доларів США 49 центів.

Отже, спірна постанова від 18 червня 2020 року ВП № 62379367 про стягнення з боржника основної винагороди містить розрахунок та порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця.

Разом з тим, у вказаній постанові приватним виконавцем зазначено, що відповідно до Закону приватний виконавець одержує винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

При цьому, як вже зазначалося, постанова про стягнення винагороди приймається одночасно із прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження.

Разом з тим, виконавче провадження № 62379367 на час розгляду справи перебуває на виконанні у відповідача та не закінчене.

Підсумовуючи суд зазначає, що прийняття відповідачем постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця при відкриття виконавчого провадження не є фактичним стягненням такої винагороди, а лише вимогою Закону № 1403-VIII, оскільки відповідно до вимог Закону № 1403-VIII стягнення основної винагороди проводиться лише у розмірі 10 відсотків від фактично ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Таким чином, приватний виконавець при винесенні постанови від 18 червня 2020 року про стягнення основної винагороди в межах виконавчого провадження № 6237967 діяв на вимогу Закону № 1403-VIII, разом з тим, у вказаній постанові відповідачем було роз`яснено, що приватний виконавець одержує винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Враховуючи наведене у сукупності у суду відсутні підстави для висновку про протиправність оскаржуваної постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця.

Щодо обґрунтувань позивача протиправності спірної постанови про стягнення з боржника основної винагороди тим, що без фактичного виконання повторно стягнуто винагороду, суд зазначає наступне.

Як зазначає позивач, що підтверджує відповідач, 24 квітня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Пишним А.В. було відкрито виконавче провадження № 58986932, одночасно було винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди. 18 листопада 2019 року постановою приватного виконавця в межах виконавчого провадження № 58986932 повернуто виконавчий документ стягувачу.

Відповідач зазначає, що постанова від 24 квітня 2020 року № 58986932 про стягнення основної винагороди приватного виконавця не виносилась в окреме провадження, для подальшого її виконання, тобто стягнення з боржника основної винагороди.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, покладений на відповідача - суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності оспорюваного рішення (дій, бездіяльності) не звільняє позивача від обов`язку доведення обставин, на яких ґрунтуються його вимоги.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 листопада 2019 року у справі № 456/952/16.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження тверджень позивача, що з нього фактичного було стягнуто основну винагороду приватного виконавця в межах виконавчого провадження № 58986932.

Суд не бере до уваги посилань позивача у позовній заяві на постанову Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 804/8289/16, оскільки предметом спору у вказаній справі постанова про стягнення з боржника виконавчого збору, яка винесена разом із постановою про закінчення виконавчого провадження та була реалізована без фактичного виконання рішення суду.

Отже, суд дійшов висновку, що приватний виконавець, при прийняті спірної постанови про стягнення основної винагороди діяв в межах і в спосіб, передбачений законодавством.

Зважаючи на викладене, обставини справи, суд вважає, що оскаржена постанова є правомірною і скасуванню не підлягає.

Частиною дугою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність оскаржуваної постанови з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 6, 72-77, 241-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 287, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова