Справа № 360/1086/20
Суддя: О.В. Ірметова
Дата ухвалення: 2020-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

10 серпня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1086/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Ірметова О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

13 березня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що 23.08.2017 позивач звільнений зі служби в поліції. При цьому, у період з 07.11.2015 по 23.08.2017 позивач фактично брав участь в АТО, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення АТО на території Луганської області.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 04.10.2019, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2019, у справі №1240/2008/18 стягнуто на користь ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 20.01.2016 в загальній сумі 12323,61 грн.

Згідно виписки з банківського рахунку 28.01.2020 Головним управлінням Національної поліції в Луганській області на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04.10.2019 у справі №1240/2008/18 перераховано грошові кошти на рахунок позивача. Відтак, фактичний розрахунок з позивачем було проведено лише 28.01.2020, а не з моменту звільнення - 23.08.2017.

Отже, на підставі викладеного позивач просить суд:

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.08.2017 по 28.01.2020 в сумі 281152,39 грн.

31.03.2020 через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) за вхідним реєстраційним № 12727/2020 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 29-33), в обґрунтування якого зазначено, що 04.10.2019 Луганським окружним адміністративним судом винесено рішення по справі № 1240/2008/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ГУНП в Луганській області про стягнення винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції.

Вказаним судовим рішенням адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУНП в Луганській області про стягнення винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції було задоволено повністю, стягнуто з ГУНП в Луганській області на користь ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 20.01.2016 в загальній сумі 12323,61 грн.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2019 апеляційну скаргу ГУНП в Луганській області залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції від 04.10.2019 залишено без змін.

ГУНП в Луганській області подано касаційну скаргу на рішення Луганського окружного адміністративного суду та постанову Першого апеляційного суду по справі № 1240/2008/18, 12.02.2020 ухвалою Верховного Суду відкрите касаційне провадження по зазначеній адміністративній справі. Таким чином на сьогодні остаточне рішення по справі не прийняте.

Позивача звільнено зі служби в поліції з 23.08.2017 відповідно до наказу ГУНП в Луганській області від 21.08.2017 № 583 о/с, у якому зазначені належні позивачу до виплати грошові кошти при звільненні (а саме одноразова грошова допомога при звільненні зі служби в поліції та компенсація за невикористану у році звільнення відпустку у кількості 14 діб), вказаний наказ, витяг з якого видано позивачу при звільненні зі служби в поліції, позивачем не оскаржувався.

30.08.2017 з позивачем проведено розрахунок щодо виплати грошового забезпечення за серпень 2017 року в т.ч. компенсація за невикористану в році звільнення відпустку, винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за липень-серпень 2017; 30.10.2017 - грошова допомога при звільненні.

Тобто позивач погодився зі вказаними нарахуваннями (остаточний розрахунок було проведено 30.10.2017) та лише після спливу майже 9 місяців звернувся до Луганського окружного адміністративного суду (10.07.2018 відповідно до рішення суду від 04.10.2019 у справі № 1240/2008/18) з позовом про стягнення недонарахованої та несплаченої винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції під час проходження служби в поліції.

Позивач просить стягнути з ГУНП в Луганській області середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.08.2017 по 28.01.2020 в сумі 281152,39 грн, в той час як на виконання судового рішення у справі № 1240/2008/18 позивачу було сплачено 12323,61 грн.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки виплати заборгованості із заробітної плати набагато перевищує розмір невиплаченої відповідачем суми.

Просить суд у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зі служби в поліції відмовити у повному обсязі у зв`язку з необґрунтованістю.

14.07.2020 через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) за вхідним реєстраційним № 27989/2020 від представника відповідача надійшла заява про врахування висновків Верховного Суду (а.с. 53-56).

Ухвалою від 16.03.2020 відкрито провадження в адміністративній справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомленням) сторін (а.с. 17-18).

Ухвалою від 20.03.2020 зупинено провадження у справі № 360/1086/20 до набрання законної сили судовим рішенням Великої Палати Верховного Суду в адміністративній справі 810/451/17 (а.с. 25).

Ухвалою від 09.07.2020 поновлено провадження у справі (а.с. 49).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статті 90 КАС України, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) проходив службу в органах внутрішніх справ з 04.08.2006 по 06.11.2015 та в органах Національної поліції з 07.11.2015 по 23.08.2017, наказом ГУНП в Луганській області № 583 о/с від 21.08.2017 звільнено з 23.08.2017, що підтверджено копією трудової книжки НОМЕР_2 від 06.11.2015 (а.с. 10) та витягу з наказу № 583 о/с від 21.08.2017 «По особовому складу» (а.с. 11, 35).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 04.10.2019 у справі 1240/2008/18 позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції задоволено повністю; стягнуто з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 20.01.2016 в загальній сумі 12323,61 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2019 апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04.10.2019 залишено без задоволення. Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04.10.2019 у справі №1240/2008/18 залишено без змін.

Згідно виписки з банківського рахунку позивача від 13.03.2020 Головним управлінням Національної поліції в Луганській області на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04.10.2019 у справі № 1240/2008/18 перераховано грошові кошти на рахунок позивача 28.01.2020 (а.с. 15), що підтверджено інформацією щодо остаточного розрахунку з ОСОБА_1 (а.с. 38) та меморіальним ордером № 1 від 27.01.2020 (арк. спр. 41).

Відповідно до довідки про доходи № 260/111/22-2020 від 20.03.2020 позивачу нараховано грошове забезпечення у червні 2017 року в сумі 11361,30 грн, у липні 2017 року в сумі 11133,60 грн, всього 22494,90 грн (а.с. 37).

Суд зазначає, що між сторонами виник спір щодо покладення на відповідача відповідальності за виплату винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції не у день звільнення позивача зі служби в органах Національної поліції (23.08.2017), а лише 28.01.2020, тобто, із затримкою розрахунку.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Пунктом 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: за власним бажанням. За приписами частини другої та третьої статті 77 Закону № 5 80-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Відповідно до частини першої та другої статті 94 Закон № 580-VIII, поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988) установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ (пункт 2 Постанови № 988).

Наказом Міністерства внутрішніх справ № 260 від 06.04.2016 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).

Пунктом 3 Порядку № 260 закріплено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 8 Порядку № 260 встановлено виплату лише грошової компенсації за невикористану в році звільнення.

Наведені норми законодавства дають підставу для висновку, що нерозповсюдження на поліцейських норм Кодексу законів про працю України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, винагороди за участь в антитерористичній операції - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року №95 "Про захист заробітної плати", ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби).

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ трактує поняття "якість закону" таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах "C.G. та інші проти Болгарії" ("C. G. and Others v. Bulgaria", заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), "Олександр Волков проти України" ("Oleksandr Volkov v. Ukraine", заява № 21722/11, § 170).

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Аналогічний правовий висновок сформований в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі 821/1083/17.

З матеріалів справи встановлено, що за червень та липень 2017 року позивачем відпрацьовано 61 календарний день (за червень 2017 року - 30 календарних днів, за липень 2017 року - 31 календарний день).

День звільнення позивача 23.08.2017 вважається останнім днем служби. Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні складає з 24.08.2017 по 28.01.2020 та становить 887 календарних днів.

Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача складає: 316,97 грн (19334,90 грн грошове забезпечення за два місяці (без урахування матеріальної допомоги на оздоровлення та винагороди за участь в АТО)/61 календарний день.

Арифметично компенсація за час затримки розрахунку при звільненні повинна становити 281152,39 гривень (316,97 грн х 887 календарних днів).

Однак, під час розгляду даної справи судом встановлено, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 04.10.2018 у справі № 1240/2008/18 стягнуто з відповідача на користь позивача винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 20.01.2016 у загальній сумі 12323,61 грн.

При цьому, в рішенні суду зазначено, що з позовом про стягнення невиплачених сум винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції ОСОБА_1 звернувся лише 10.07.2018, тобто, майже через рік після виникнення такої заборгованості та майже через 10 місяців після звільнення з органів Національної поліції (23.08.2017).

Суд звертає увагу на те, що до теперішнього часу відсутня стала судова практика у питанні стягнення винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за 2015-2016 роки.

Разом з цим, вказана винагорода є складовою грошового забезпечення, а тому строки щодо звернення до суду з позовом щодо її стягнення не застосовуються.

Отже, звернення позивача до суду з позовом про стягнення винагород за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 20.01.2016 лише у липні 2018 року суд розцінює як намагання штучно збільшити період затримки розрахунку при звільненні.

Разом з цим, суд наголошує, що позивач звернувся з позовом до суду 10.07.2018, представник відповідача в липні 2018 року отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі № 1240/2008/18, позов з додатками, тобто з липня 2018 року достеменно знав про порушення прав позивача, а тому розрахунок, який наводить відповідач суд вважає не змістовним.

Таким чином, визначаючи розмір компенсації за несвоєчасний розрахунок, суд бере до уваги наявність на день звільнення спору між сторонами з приводу наявності права та розміру належних до виплати працівникові сум, а саме винагороди у сумі 12323,61 грн; істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника; обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, зважаючи на співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат, а також з урахування позиції Верховного Суду викладену у постановах у справах № 821/1083/17, № 761/9584/15-ц та № 810/451/17, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає за можливе встановити суму компенсації за затримку розрахунку в розмірі суми, яка стягнута за рішення суду від 04.10.2018 у справі № 1240/2008/18, а саме - 12323,61 грн.

Згідно з пунктом 6 Постанови Пленуму ВС України № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку щодо часткового задоволення позову.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач як учасник бойових дій звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області (ідентифікаційний код 40108845, місцезнаходження: 93406, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова, буд. 1) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 12323,61 грн (дванадцять тисяч триста двадцять три гривні 61 коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Ірметова