Справа № 240/12012/19
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2020-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/12012/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гурін Д.М.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

05 серпня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Іваненко Т.В. Сторчака В. Ю. ,

за участю: секретаря судового засідання: Шпикуляка Ю.В.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: Яроша В.В.

представника відповідача: Кририльчук І.В.

представника третьої особи: Налапка М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Станишівської сільської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Станишівської сільської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в якому просив:

-визнати протиправним та скасувати рішення Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 30 травня 2019 року №873 в частині залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 від 8 квітня 2019 року про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва в селі Зарічани Житомирського району Житомирської області (між земельними ділянками по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 площею 0,0100 га);

- зобов`язати Станишівську сільську раду Житомирського району Житомирської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 8 квітня 2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва в селі Зарічани Житомирського району Житомирської області (між земельними ділянками по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , площею 0,0100 га).

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 21.02.2020 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що висновок відповідача щодо невідповідності місця розташування земельної ділянки відомостям будівельного паспорта №01-15/20 від 15.03.2017 базується на відомостях будівельного паспорта, а не генерального плану, в якому відсутній незаконно утворений проїзд.

Також апелянт просив звернути увагу, що згідно довідки з державної статистичної звітності від 12.06.2019 №31-6-0.15-5014/183-19 про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями станом на 01.01.2016 спірна земельна ділянка відноситься до земель запасу. В той же час, відповідачем не підтверджена наявність будь-яких рішень органів місцевого самоврядування про віднесення спірної земельної ділянки до земель загального користування.

Крім того, скаржник зауважив, що будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку. А відтак, будівельний паспорт не є документом, ким визначається категорії і цільове призначення земельної ділянки та не є містобудівною документацією.

При цьому, позивач вказав, що домоволодіння, яке належить ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розташоване по АДРЕСА_4 , на якій розташована земельна ділянка, а тому посилання представника на необхідність проходу до будинку безпідставні зважаючи також і на те, що до домоволодіння вказаних осіб існує окремий проїзд, про що останні підтвердили в судовому засіданні в суді першої інстанції.

Скаржник просив звернути увагу і на те, що ч.7 ст.118 ЗК України не містить такої підстави для відмови у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою на яку посилається відповідач, оскільки будівельний паспорт не є містобудівною документацією.

24.04.2020 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу та просить її задовольнити. В свою чергу представник відповідача та представник третьої особи ОСОБА_5 , Налапко М.М. заперечили стосовно задоволення апеляційної скарги і просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_5 відповідно до договору дарування від 24 грудня 2002 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 липня 2017 року, інформаційної довідки від 8 листопада 2016 року (а.с.17) та інформації ДЗК від 2 лютого 2019 року.

8 квітня 2019 року позивач звернувся до Станишівської сільської ради з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва. До заяви позивач додав завірене відповідачем викопіювання з генерального плану с.Зарічани, копію свого паспорта та інформдовідку про право власності на земельну ділянку, до якої прилягає ділянка, яку останній бажає отримати у власність для ведення садівництва.

Листом від 6 травня 2019 року відповідач повідомив ОСОБА_1 , що розгляд його заяви від 8 квітня 2019 року комісією з питань земельних відносин відбудеться 30 травня 2019 року.

Рішенням Станишівської сільської ради від 30 травня 2019 року №873 позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва в зв`язку з невідповідність місця розташування земельної ділянки (згідно будівельного паспорта №01-15/20 від 15 березня 2017 року, виданого відділом регіонального розвитку, містобудування та архітектури Житомирської РДА, відображений проїзд на земельну ділянку, позначену на викопіюванні і витягу з ДЗК суміжних від Г до Д земель загального користування).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка, яку позивач бажає отримати для ведення садівництва, є проїздом та не може бути виділена для садівництва чи інших потреб в силу положень частини 7 статті 118 Земельного кодексу України.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Ч. 2 ст. 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Слід зауважити, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди повинні перевіряти їх на відповідність того, чи прийняті (вчинені) останні з дотриманням усіх вимог, визначених ч. 3 ст. 2 КАС України.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України (далі ЗК України) та Законом України "Про землеустрій".

За змістом ч. 1 - 3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

У ст.121 ЗК передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам.

Зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара (п. "б" ч. 1), для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара (п. "в" ч. 1).

Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що ухвалення рішення є результатом певної правової процедури, яка йому передує. Тобто, відповідно до ст. 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам передбачає визначену земельно-правову процедуру, яка включає такі послідовні стадії:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів ст. 186-1 ЗК України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення.

Наведені норм права, якими врегульовано процедуру безоплатного отримання земельних ділянок, свідчать про те, що всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність.

Статтею 118 ЗК України встановлено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Згідно з ч. 1 ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

За змістом ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні, до якого додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

Таким чином, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

При цьому ч. 7 ст. 118 ЗК України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме:

-невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;

-невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;

-невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі надання органом місцевого самоврядування відмови особі у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою обов`язковим є зазначення конкретної підстави для такої відмови, що визначені у ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 ЗК України.

Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого "земельного" питання. У світлі вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

Колегія суддів зазначає, що основним питанням, яке поставлено перед судом є перевірка та надання оцінки підставам відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою.

Так, підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу стало посилання відповідача на невідповідність місця розташування земельної ділянки (згідно будівельного паспорта №01-15/20 від 15 березня 2017 року, виданого відділом регіонального розвитку, містобудування та архітектури Житомирської РДА, відображений проїзд на земельну ділянку, позначену на викопіюванні і витягу з ДЗК суміжних від Г до Д земель загального користування).

В той же час, позивач вважає таку підставу для відмови незаконною, оскільки на його думку будівельний паспорт не є містобудівною документацією в розумінні Закону України "Про регулювання містбудівної діяльності", тоді як відповідно до норм вказаного Закону містобудівною документацією є зокрема генеральний план населеного пункту.

Так, з матеріалів справи слідує, що згідно договору дарування від 24 грудня 2002 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , останній отримав у власність 1/2 житлового будинку АДРЕСА_6 та земельну ділянку розміром 0,1725 га в с.Зарічани.

Відповідно до Державного акту на право приватної власності, виданого на ім`я ОСОБА_7 від 12 вересня 2002 року серія ІІ-ЖТ №002363, цільове призначення даної земельної ділянки визначено - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

При цьому, згідно визначених меж у державному акті на право власності на земельну ділянку серія ІІ-ЖТ №002363, земельна ділянка, яку позивач бажає отримати для ведення садівництва, зазначена, як землі загального користування - проїзд (опис меж від "Б" до "В").

Таким чином, згідно відомостей державного акта на земельну ділянку, що належить ОСОБА_1 , спірна земельна ділянка 0,01 га була визначена проїздом. Вказаний державний акт ніким не оскаржувався та не визнавався в судовому порядку незаконним.

В той же час, відомості державного акту щодо суміжної земельної ділянки, не відповідають викопіюванню із генерального плану, в якому вказана земельна ділянка, значиться як "город".

Однак, позивач надаючи пояснення під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції вказав, що на його думку, державний акт на земельну ділянку, не є документом яким підтверджується цільове призначення суміжної земельної ділянки. На переконання останнього, основним видом містобудівної документації є генеральний план населеного пункту.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" генеральний план населеного пункту-містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Отже, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що генеральний план забудови населеного пункту не є документом, що визначає категорію земель. Чинним земельним законодавством взагалі не передбачено такого виду категорії земель, як "рілля" чи "город".

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає необгрунтованим посилання позивача на те, що генеральний план населеного пункту є пріоритетним документом, який мав застосовуватися відповідачем при вирішенні питання щодо надання позивачу дозволу на розробку технічної документації із землеустрою.

Варто зауважити, що як слідує з аналізу ч.7 ст.118 ЗК України невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів є лише однією з підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. В той же час, сам лише факт, що місце розташування земельної ділянки відповідає вимогам генерального плану, не є безумовною підставою для надання такого дозволу, оскільки місцерозташування земельної ділянки має відповідати і іншим документам- схемам землеустрою та проектам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Так, відповідно до довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями станом на 01.01.2016 № 31-6-0.15-5014/183-19 від 12.06.2019, наданої представнику позивача Міськрайонного управління у Житомирському районі та м.Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області визначено цільове призначення спірної земельної ділянки 93 - землі запасу та інші.

У примітці зазначено, що відповідно до викопіювання з генерального плану с.Зарічани земельна ділянка відображена як городи. Відповідно до Національної кадастрової системи в опису меж земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:1563 зазначено від Г до Д землі загального користування проїзд, в опису меж земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0935 від Г до Д зазначено землі заг. кор. проїзд. В державному акті на право приватної власності на землю серії ІІ-ЖТ №002363, виданого громадянці ОСОБА_7 , в описі меж земельної ділянки від Б до В зазначено проїзд.

Таким чином, статус спірної земельної ділянки за визначенням Національної кадастрової системи визначено, як землі загального користування-93 та згідно опису меж суміжних земельних ділянок дані землі - проїздом.

Вказане також підтверджується і Державними актами серія ІІ-ЖТ №002363 та серії ІІІ-ЖТ №015060, які є чинними та в судовому порядку не оскаржувались, а також ситуаційною схемою місця розташування земельної ділянки та схемою забудови земельної ділянки позивача.

Відповідно до пункту "а" частини четвертої статті 83 Земельного кодексу України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо);

Поряд з цим, твердження позивача про використання спірної земельної ділянки під город, як невід`ємної частини земельної ділянки, що належить останньому на праві власності жодним належними та допустимими доказами не підтверджено.

З матеріалів справи, окрім іншого вбачається, що судом першої інстанції заслухано пояснення третіх осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 які пояснили, що користуються вказаною земельною ділянкою, як проїздом. Громадянка ОСОБА_5 зокрема вказала, що ОСОБА_1 вирішив збільшити своє подвір`я за рахунок земель загального користування (частини проїзду). Починаючи з грудня 2017 року ОСОБА_5 фактично не має можливості заїхати у гараж. Протягом 2017-2019 років вона намагалась владнати ситуацію, однак позивач своїми діями грубо порушує права власників та користувачів. Згідно останнього акта обстеження ділянки загального користування від 13 листопада 2019 року Станишівською сільською радою встановлено факт самозахвату спірної території. Зафіксовано факт металевих стовпів на земельній ділянці, що слугує проїздом, вириття ями та складання будівельних матеріалів. Також гр. ОСОБА_5 зазначила, що ніколи не було іншого заїзду до її домоволодіння. Лише у 2018 році остання була змушена зробити заїзд з АДРЕСА_4 , що дало можливість потрапляти у подвір`я, але заїзд з АДРЕСА_4 не дає можливості потрапити до гаража для цього потрібно переїхати через свій город.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник третьої особи ОСОБА_5 Налапко М.М. надав аналогічні пояснення та на підтвердження права власності на житловий будинок по АДРЕСА_3 надав копії технічного паспорта старого зразка, виданого 29.09.1987 та технічного паспорта, виготовлений 24.04.2009 року, в яких серед будівель рахується гараж 1980 року побудови.

В свою чергу позивач пояснив суду, що спірна земельна ділянка використовується останнім з моменту набуття права власності на 1/2 житлового будинку АДРЕСА_6 та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель (0,1725 га). І зазначена вище земельна ділянка (0,0100 га) використовувалась третіми особами з його дозволу за правилами добросусідства.

За правилами ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

За змістом вказаної статті, добросусідські відносини можуть виникати лише між власниками та землекористувачами земельних ділянок. Між тим, як свідчать відомості наявні в матеріалах справи, ні позивач, ні треті особи, не є ні власниками ні користувачами спірної земельної ділянки.

Отже, зважаючи на те, що відповідно до Національної кадастрової системи в опису меж земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:1563, державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЖТ №002363 та опису меж суміжних земельних ділянок, земельна ділянка, яку ОСОБА_1 бажає отримати у власність для ведення садівництва значиться як проїзд, який за правилами ч.4 ст.83 ЗК України не може передаватись у приватну власність, то відповідачем правомірно прийнято рішення про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 від 8 квітня 2019 року про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва в селі Зарічани Житомирського району Житомирської області (між земельними ділянками по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 площею 0,0100 га).

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 10 серпня 2020 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Іваненко Т.В. Сторчак В. Ю.