Справа № 640/16746/19
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2020 року м. Київ №640/16746/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві №6-2615 від 23 квітня 2019 року, яким нараховано суму податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб код 18010700» у розмірі 68949,58 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 23 квітня 2019 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві прийняте податкове повідомлення-рішення №6-2615, яким громадянину ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб на суму 68949,58 грн. Вищезазначена сума земельного податку з фізичних осіб нарахована за користування платником податку земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 . Позивач вважає, що вказане податкове повідомлення-рішення є незаконним та підлягає скасуванню з огляду на те, що ОСОБА_1 не є власником або користувачем земельної ділянки, на яку нараховано земельний податок. За вказаною адресою розташовані нежитлові будівлі, в той же час позивач є власником лише Ѕ частини нежитлових приміщень за вказаною адресою. На думку позивача, при нарахуванні земельного податку громадянину ОСОБА_1 на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , на якій розташована нежитлова будівля, частина якої належить йому на праві власності, контролюючим органом не дотримано вимог пункту 286.1 статті 286 та пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України, у зв`язку з чим оскаржуване податкове повідомлення - рішення є необґрунтованим та незаконним, а тому підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення - рішення відповідач діяв на підставі та у межах повноважень, визначених чинним законодавством. ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Державної фіскальної служби у м. Києві як платник земельного податку та сплачує земельний податок за земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,080346 гектарів. Розрахунок суми земельного податку за земельну ділянку відповідно до методики розрахунку грошової оцінки окремої земельної ділянки для нарахування земельного податку фізичним особам за 2019 рік склав: 68949,58 гривень (803,46х734,51х3,0х0,75х1,249х1,433х1,06)х3%)/365*333. Враховуючи викладене Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві вважає вимоги безпідставними та такими що не підлягають задоволенню.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що в нежитловій будівлі літера «Ф» ОСОБА_1 належать на праві власності нежитлові Ѕ приміщень площею 207,70 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 08 лютого 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., зареєстрованим за №417.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві 23 квітня 2019 року прийнято податкове повідомлення-рішення №2-2615, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем земельного податку з фізичних осіб у розмірі 68949,58 грн.

Вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

В силу вимог статей 182, 334 Цивільного кодексу України право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації.

Земельні відносини регулюються Земельним кодексом України, а справляння плати за землю - Податковим кодексом України.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним.

Згідно зі статтею 120 Земельного кодексу України в разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю, споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти.

До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщену на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України на нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Підпунктом 14.1.72 пунктом 14.1 статті 14 ПК України закріплено, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Згідно з пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (підпункт 14.1.73. пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Стаття 270 ПК України закріплює, що об`єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Положеннями підпунктів 271.1.1, 271.1.2 пункту 271.1 статті 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Пунктом 287.1 статті 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до пункту 286.6 статті 286 ПК України на земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб:

1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності;

3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

Враховуючи приписи пункту 286.6 статті 286 ПК України суд зазначає, що нарахування податку на земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, відбувається з урахуванням площі земельної ділянки, яка перебуває у користуванні співвласників, а також частки кожного співвласника у праві власності на нерухоме майно, яке знаходиться на цій земельній ділянці.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є співвласником нежитлових приміщень, які знаходяться у нежитловій будівлі літера «Ф» за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 207,70 кв.м. При цьому судом встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 розташовані нежитлові приміщення, які належать на праві власності ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 02 лютого 2012 року; відповідно витягу з бази даних ПК «Кадастр» на 31 травня 2018 року земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 користується ОСОБА_2 .

Слід відмітити, що оскільки позивач є лише співвласником нежитлових приміщень, які знаходяться у нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , то нарахування позивачу податку на земельну ділянку, розташовану за зазначеною адресою повинно відбуватися з урахуванням частки кожного співвласника у праві власності на нерухоме майно, яке знаходиться на цій земельній ділянці.

В той же час відповідачем всупереч пункту 286.6 статті 286 ПК України при розрахунку земельного податку позивачу не було встановлено кількість користувачів земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та при визначенні позивачу земельного податку не враховано площу частки земельної ділянки кожного співвласника у праві власності на нерухоме майно, яке знаходиться на цій земельній ділянці.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що наведені обставини унеможливлюють визначення позивачу в установленому порядку правильної суми плати за землю.

Таким чином, визначення позивачу розміру земельного податку за 2019 рік оскаржуваним податковим повідомленням - рішенням відбулось всупереч вимог діючого законодавства, у зв`язку з чим оскаржуване податкове повідомлення-рішення №2-2615 від 23 квітня 2019 року Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно із частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За викладених обставин відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів належним чином правомірності винесення податкового повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві №2-2615 від 23 квітня 2019 року.

Враховуючи вищевикладене, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування податкового повідомлення - рішення підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві №6-2615 від 23 квітня 2019 року, яким нараховано суму податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб код 18010700» у розмірі 68949,58 грн.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (04655, м. Київ, вулиця Шолуденка, 33/19, ) понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 768,40 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко