Справа № 520/12809/19
Суддя: Бершов Г.Є.
Дата ухвалення: 2020-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 серпня 2020 р. Справа № 520/12809/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бершова Г.Є.,

суддів: Катунова В.В., Ральченка І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2020 року по справі № 520/12809/19 (головуючий 1 інстанції Полях Н.А.) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ), які полягають у нездійсненні ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) нарахування та виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 13.10.2014 р. по 12.09.2018 р.;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 13.10.2014 р. по 12.09.2018 р.;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсацію, передбачену Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" з 13.09.2018 р. по дату фактичної виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову зазначив, що враховуючи приписи ст. 14, ст. 255 КАС України, ст. 255 КАС України відповідач добровільно провів перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні у відповідності до рішення суду від 12.09.2018 р. по адміністративній справі №820/3372/18 в розмірі 32728,32 грн. Однак, 23.09.2019 р., позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому середнього розміру грошового забезпечення за період з дати виключення зі списків особового складу військової частини по дату виплати перерахованих видів грошового забезпечення по рішенню Харківського окружного адміністративного суду від 31.05.2018 р. по справі №820/3372/18, оскільки такі дії відповідача були визнані судом протиправними. Також було зазначено в заяві, що нарахування та виплату середнього розміру грошового забезпечення відповідач мав здійснити самостійно. Позивач 26.09.2019 року отримав відповідь відповідача на дане звернення за вих. №1066/Ю від 25.09.2019 р., в якій зазначено, що підстав для нарахування середнього розміру грошового забезпечення немає, оскільки чинне законодавство з питань проходження військової служби грошового забезпечення військовослужбовців не містить положень щодо виплат "за затримку при звільненні". Не погоджуючись із таким рішенням контролюючого органу позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із зазначеним позов, в якому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2020 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсацію, передбачену Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" з 13.09.2018 р. по дату фактичної виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача в повному обсязі.

Відповідно до приписів ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що відповідно до наказу від 03 жовтня 2014 року №556 по особовому складу звільнено підполковника ОСОБА_1 у запас за п. "б" (за станом здоров`я).

Відповідач розрахував розмір одноразової грошової допомоги при звільненні та виплатив позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, яка виплачувалася позивачу відповідно до постанови КМ України "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" №889 від 22.09.2010 та індексації грошового забезпечення, що не заперечувалось сторонами по справі.

Позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 з заявою про здійснення нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік його служби з урахуванням помісячної додаткової грошової винагороди та індексації, які він отримував під час проходження служби та здійснити доплату.

Листом від 10.04.2018 року №128/ВФЗ позивачу відмовлено у задоволенні його заяви.

Позивач оскаржував таке рішення суб`єкта владних повноважень в судовому порядку. Так, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31.05.2018 р. по справі №820/3372/18, адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій (бездіяльності) та зобов`язання вчинити певні дії задоволено в повному обсязі.

Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ), які полягають у не здійсненні ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням помісячної додаткової грошової винагороди та індексації та відмову виплатити своєчасно не виплачену частину одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації.

Зобов`язано Харківський обласний військовий комісаріат ( АДРЕСА_2 ) здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації, які ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби, а також здійснити виплату суми перерахунку.

Однак, 23.09.2019 р., позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому середнього розміру грошового забезпечення за період з дати виключення зі списків особового складу військової частини по дату виплати перерахованих видів грошового забезпечення по рішенню Харківського окружного адміністративного суду від 31.05.2018р. по справі №820/3372/18, оскільки такі дії відповідача були визнані судом протиправними. Також було зазначено в заяві, що нарахування та виплату середнього розміру грошового забезпечення відповідач мав здійснити самостійно. Позивач 26.09.2019 року отримав відповідь відповідача на дане звернення за вих. №1066/Ю від 25.09.2019 р., в якій зазначено, що підстав для нарахування середнього розміру грошового забезпечення немає, оскільки чинне законодавство з питань проходження військової служби грошового забезпечення військовослужбовців не містить положень щодо виплат "за затримку при звільненні".

Не погоджуючись із рішенням суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із зазначеним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про те, що складова грошового забезпечення як індексація, позивачу була присуджена рішенням суду, яке виконано відповідачем, а звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відбулося без будь яких зауважень та спорів з боку позивача щодо нарахованих сум грошового забезпечення, тому несвоєчасної виплати саме нарахованих при звільненні сум не відбулось, у зв`язку з чим обов`язку щодо нарахування середнього заробітку у відповідача не виникло.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 "Про захист заробітної плати", ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми КЗпП України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у складі касаційного адміністративного суду від 07.02.2018 по справі №806/535/16, а також Верховного Суду України від 05.03.2012 у справі №21-42а12.

Згідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 2-4 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно матеріалів справи позивача звільнено з військової служби у відставку наказом Міністра оборони України та виключено із списків особового складу факультету та всіх видів забезпечення.

Виплату індексації грошового забезпечення на виконання вищезазначеного рішення суду №820/3372/18 від 31.05.2018 р., було здійснено відповідачем. При чого, таке рішення суду виконано відповідачем в добровільному порядку.

Спірним є питання щодо обов`язку відповідача нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.10.2014 по 12.09.2018 року.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд зазначає, що всі суми, належні до сплати працівникові, тобто нараховані працівникові на час звільнення, мають бути виплачені у день його звільнення.

Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу дійшов таких висновків.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За такого правового врегулювання, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних (нарахованих) працівникові сум саме у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що їх положення передбачають право на отримання саме компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Натомість, спірні правовідносини за своєю суттю є спором, що виник внаслідок присудження судом позивачеві спірних сум індексації та подальшого виконання судового рішення, що, на думку суду, виключає можливість застосування положень ст.117 КЗпП України.

Колегія суддів зазначає, що на час звільнення позивача спору про розміри належних йому (нарахованих) сум грошового забезпечення не існувало, право на нарахування та виплату індексації позивачу було встановлено судовим рішенням, тобто суми індексації не було нараховано відповідачем на час звільнення ОСОБА_1 .

Положення статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Такий висновок узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною 2 статті 8 КАС України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень норми статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Таким чином, не має обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання середнього заробітку за затримку виплати індексації, що мала місце після того, як її присудження було встановлено судом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що за наявності спірних правовідносин, які виникли вже після звільнення та проведення остаточного розрахунку та стосувались права на отримання належної звільненому позивачеві індексації, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 24.01.2018 у справі №807/1502/15 та від 27.06.2018 у справі №810/1543/17.

В постанові від 14.12.2016 року по справі №428/7002/14-ц Верховний Суд України дійшов таких висновків, що невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати.

Крім того, оскільки така складова грошового забезпечення як індексація, позивачу була присуджена рішенням суду, яке виконано відповідачем, а звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відбулося без будь яких зауважень та спорів з боку позивача щодо нарахованих сум грошового забезпечення, тому несвоєчасної виплати саме нарахованих при звільненні сум не відбулось, у зв`язку з чим обов`язку щодо нарахування середнього заробітку у відповідача не виникло, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ), які полягають у нездійсненні ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) нарахування та виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 13.10.2014 р. по 12.09.2018 р. та зобов`язання Харківський обласний військовий комісаріат ( АДРЕСА_1 , ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 13.10.2014 р. по 12.09.2018 р. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення в частині, що оскаржується.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2020 року по справі № 520/12809/19 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач Г.Є. Бершов
Судді І.М. Ральченко В.В. Катунов