Справа № 1.380.2019.006918
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2020-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.006918 пров. № А/857/4443/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів - Затолочного В. С., Онишкевича Т. В.,

за участю секретаря судового засідання - Цар М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року (ухвалене головуючим суддею Кузаном Р. І. о 16:53 год у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Топорівська сільська рада Буського району Львівської області, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

19.12.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, в якому просив

- визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області у наданні йому дозволу на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих на території Топорівської сільської ради Буського району Львівської області у межах норм безоплатної приватизації;

- скасувати наказ заступника начальника - начальника управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області Самойлової З. від 20.11.2019 №13-8351/16-19-СГ;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області надати йому дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки, в межах норм безоплатної приватизації, за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих на території Топорівської сільської ради Буського району Львівської області, які були у постійному користуванні його матері ОСОБА_2 (згідно Державного акта на право постійного користування землею серії ІУ-ЛВ №004703, виданого Топорівською сільською радою та зареєстрованого у Книзі записів Державних актів на право постійного користування землею за №32) та інших, вільних суміжних ділянок (згідно з даними Публічної кадастрової карти земельна ділянка розташована за: КОАТУУ: , Зона: 14, Квартал: 002);

- стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що він виконав установлені законодавством умови для реалізації права на одержання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, однак відповідач відмовив у наданні такого дозволу, не зазначивши для цього правових підстав, перелік яких є вичерпним. Зазначав, що ефективним способом захисту його порушеного права є зобов`язання надати йому дозвіл на виготовлення проекту землеустрою, що не вважатиметься втручанням у дискреційні повноваження відповідача. Зазначав, що внаслідок протиправних дій відповідача йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у моральних та фізичних стражданнях, що спричинили негативні зміни в житті.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.02.2020 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ заступника начальника - начальника управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області Самойлової З. від 20.11.2019 №13-8351/16-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою». Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути заяву (клопотання) ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 1,0 га у власність для ведення особистого селянського господарства на території Топорівської сільської ради Буського району Львівської області за межами населеного пункту. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, сторони подали апеляційні скарги.

Позивач, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог і задовольнити позов в цій частині.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що підставою відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, натомість відповідачем відмовлено з підстав, не передбачених Земельним кодексом України, відтак, належним та ефективним способом захисту його порушеного права є зобов`язання відповідача надати відповідний дозвіл, що не вважатиметься втручанням в його дискреційні повноваження. Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в стягненні на його користь моральної шкоди, так як причинний зв`язок між протиправними діями Головного управління Держгеокадастру у Львівській області та заподіяною йому моральною шкодою підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 1674 про неврологічне захворювання.

Головне управління Держгеокадстру у Львівській області у апеляційній скарзі просить скасувати судове рішення в частині задоволення позову та в цій частині прийняти нове судове рішення про відмову в позові.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що позивачу правомірно відмовлено в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,0 га, оскільки земельна ділянка, на яку він претендував, перебувала у користуванні третіх осіб, що підтверджено інформацією, наданою Відділом у Буському районі Головного управління Держгеокадстру у Львівській області.

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадстру у Львівській області, в якому вказує на обґрунтованість рішення суду в частині задоволення позову та просить відмовити в її задоволенні.

Під час апеляційного розгляду представник відповідача підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити, покликаючись на викладені в ній доводи та заперечила проти вимог апеляційної скарги позивача.

Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та заперечив проти апеляційної скарги відповідача, покликаючись на те, що оскаржуване рішення у відповідній частині ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення позивача та представника відповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадстру у Львівській області - залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06.11.2019 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області із заявою (клопотанням) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 1 гектар для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, які були у постійному користуванні його матері ОСОБА_2 та інших суміжних ділянок, яка згідно даних Публічної кадастрової карти розташована за: КОАТУУ: , Зона: 14, Квартал: 002.

До вказаної заяви позивачем додано: копію посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, копію рішення Топорівської сільської ради від 29.10.2019 №344 «Про надання погодження ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Топорівської сільської ради за межами населеного пункту», копію викопіювання з Публічної кадастрової карти, на якій зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, копію паспорта ОСОБА_1 , копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, ксерокопію Державного акта на право постійного користування землею серії ІV №004703, виданого 01.12.1999 Топорівською сільською радою ОСОБА_2, копію рішення Буського районного суду від 29.05.2019, копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію права власності.

20.11.2019 Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області прийнято наказ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» № 13-8351/16-19-СГ, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Топорівської сільської ради Буського району, орієнтовний розмір земельної ділянки 1,0000 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, оскільки земельна ділянка знаходиться в користуванні третіх осіб. Відсутнє погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) відповідно до пункту 6 статті 118 Земельного кодексу України.

Зобов`язуючи відповідача повторно розглянути заяву позивача, суд першої інстанції керувався тим, що відповідачем протиправно вирішено у встановленому законом порядку заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, оскільки не зазначено одну з виключних підстав такої відмови, визначену Земельним кодексом України, а тому належним способом захисту порушеного права є зобов`язання повторно розглянути таку заяву з прийняттям вмотивованого рішення. Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що позивачем жодним чином не обґрунтовано та не наведено причинного зв`язку між протиправними діями чи бездіяльністю відповідача та понесеними позивачем матеріальними витратами.

Апеляційний суд, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права в межах доводів та вимог апеляційних скарг відповідно частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною четвертою статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою зазначеної статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів (пункт б частини першої статті 121 Земельного кодексу України).

Отже, надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача підстав для встановлення будь-яких обмежень у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей Земельного кодексу України.

Аналогічний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 806/5106/15.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати такий дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 22 грудня 2018 року (справа № 804/1469/17).

Як встановлено з матеріалів справи, при зверненні до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області позивач дотримався передбачених частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України вимог до форми та змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Вказана обставина підтверджується і тим, що ні у оскаржуваному наказі, ні у відзиві на позовну заяву, ні в апеляційній скарзі відповідач жодних зауважень щодо поданих позивачем документів не вказав.

Cуд першої інстанції зробив висновок, що відповідачем у спірному рішенні не наведено підстав, передбачених частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України, за яких позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки, а тому надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою є дискреційними повноваженнями органу державної влади і належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання повторно розглянути його заяву.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що розглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні регламентовано частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що повноваження відповідача у спірних правовідносинах є дискреційними.

Щодо ефективності обраного судом першої інстанції способу захисту (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2019 у справі №509/1350/17 зазначила, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Слід зазначити, що позивачем виконано всі умови, визначені законом, які передбачають прийняття позитивного рішення відповідача щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Більше того, як стверджує відповідач, земельна ділянка, на яку претендує позивач знаходиться в межах сформованої земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 21,6304 га з присвоєним кадастровим номером №:14:002:0021.

Що стосується доводів відповідача про те, що згадана вище земельна ділянка перебуває в користуванні третіх осіб, то такі до уваги судом не беруться, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази в підтвердження вказаної обставини, як і відсутні відомості про осіб, які користуються такою земельною ділянкою.

Натомість, як встановлено з матеріалів справи, частина такої земельної ділянки, а саме 0,2162 га, перебувала у постійному користуванні матері позивача - ОСОБА_2 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

Апеляційний суд враховує, що на звернення позивача Топорівська сільська рада Буського району Львівської області прийняла рішення від 29.10.2019 №344 «Про надання погодження ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Топорівської сільської ради за межами населеного пункту», яким вирішила не заперечувати про надання погодження ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,00 га. для передачі земельної ділянки у власність на території Топорівської сільської ради за межами населеного пункту.

Інших мотивів відмови у наданні дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою відповідачем не зазначено.

Враховуючи викладене, а також те, що повноваження відповідача щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є дискреційними, апеляційний суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача за даних фактичних обставин слід визнати саме зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Отже, судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права лише в частині висновку про зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині і що відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову у цій частині.

Щодо позовної вимоги про відшкодування позивачеві моральної шкоди, апеляційний суд вважає за необхідне відзначити таке.

У статті 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 23 Цивільного кодексу України).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10.04.2019 у справі №464/3789/17, від 27.11.2019 у справі №750/6330/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 20000 грн позивач пов`язує з протиправністю рішення відповідача та госпіталізацією та перебуванням його на стаціонарному лікуванні у Комунальному некомерційному підприємстві Буської районної ради «Буська центральна районна лікарня» з 21.12.2019 до 31.12.2019 з діагнозом хронічна недостатність мозкового кровопостачання.

Суд першої інстанції вірно встановив, що позивачем не доведено, що його госпіталізація та лікування пов`язані саме з оскаржуваним рішенням відповідача.

Більше того, позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи першої категорії та інвалідом ІІІ групи, а тому захворювання можуть бути пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Тому, документи на підтвердження госпіталізації та лікування позивача у психоневрологічному відділенні на стаціонарному лікуванні з 21.12.2019 до 31.12.2019 не можуть підтверджувати заподіяння моральної шкоди позивачу саме відповідачем.

Усі обґрунтування заподіяння моральної шкоди позивачу, які містяться у позовній заяві, не пов`язані з діями або рішеннями відповідача, оскільки госпіталізація та лікування позивача у зв`язку з неврологічним захворюванням не може підтверджувати завдання позивачу незручностей або страждань у зв`язку з неналежним розглядом заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Отже, рішення суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 317, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року у справі № 1.380.2019.006918 в частині зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,0 га у власність для ведення особистого селянського господарства на території Топорівської сільської ради Буського району Львівської області за межами населеного пункту.

В решті судове рішення залишити без змін.

В задоволенні апеляційної скарги Головного управління Держгеокадастру у Львівській області відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді В. С. Затолочний
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 11.08.2020