Справа № 200/3334/20-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року справа №200/3334/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Блохіна А.А., Ястребової Л.В., за участю секретаря судового засідання Тішевського В.В., представника позивача адвоката Курібла В.А., представника відповідача Пономарьова А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року у справі № 200/3334/20-а (головуючий суддя І інстанції Стойка В.В., складене у повному обсязі 15 червня 2020 року у м. Слов`янськ Донецької області) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельне підприємство «Азовінтекс» до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

26 березня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельне підприємство «Азовінтекс» звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області (з урахуванням уточнень) про: визнання протиправними дій щодо зарахування коштів в період з січня 2018 року по жовтень 2019 року в рахунок погашення пені, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень: № від 04 грудня 2019 року про сплату грошового зобов`язання у вигляді штрафу в сумі 27 454 грн. 42 коп., № від 04 грудня 2019 року про сплату грошового зобов`язання у вигляді штрафу в сумі 72 303 грн. 13 коп., № від 04 грудня 2019 року про сплату грошового зобов`язання у вигляді штрафу в сумі 1 496 грн. 83 коп., № від 04 грудня 2019 року про сплату грошового зобов`язання у вигляді штрафу в сумі 24 710 грн. 98 коп., № від 04 грудня 2019 року про сплату грошового зобов`язання у вигляді штрафу в сумі 410 276 грн. 56 коп. (а.с. 1-3, 128-131).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року позовні вимоги задоволені. Визнано протиправними дії щодо зарахування коштів Товариства з обмеженою відповідальністю «Проекто-будівельне підприємство «Азовінтекс» за період з січня 2018 року по жовтень 2019 року протиправними. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 04 грудня 2019 року про сплату грошового зобов`язання у вигляді штрафу в сумі 27 454 грн. 42 коп. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 04 грудня 2019 року про сплату грошового зобов`язання у вигляді штрафу в сумі 72 303 грн. 13 коп. Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 04 грудня 2019 року про сплату грошового зобов`язання у вигляді штрафу в сумі 1 496 грн. 83 коп. Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 04 грудня 2019 року про сплату грошового зобов`язання у вигляді штрафу в сумі 24 710 грн. 98 коп. Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 04 грудня 2019 року про сплату грошового зобов`язання у вигляді штрафу в сумі 410 276 грн. 56 коп. (а.с. 203-209).

Не погодившись із судовим рішенням, Головне управління ДПС у Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач порушив терміни сплати самостійно визначеного грошового зобов`язання по земельному податку, відтак спірні податкові повідомлення-рішення є правомірними.

Вважає, що судом не враховано, що порушення термінів сплати відбулось у період коли платник податків не був звільнений від їх сплати за Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (а.с. 212-213).

Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. Просив суд її задовольнити та відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до суду 11 серпня 2020 року, наполягав на правомірності рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельне підприємство «Азовінтекс» зареєстроване як юридична особа та обліковується в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з кодом 24155428 з 04 червня 1996 року, перебуває на обліку як платник податків у Маріупольській ОДПІ Головного управління ДПС у Донецькій області з 12 червня 1996 року, що вказано у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 4-9).

Головним управлінням ДПС у Донецькій області на підставі пп. 191.1.1 п.191.1 ст. 191, пп. 20.1.4 п.20.1 ст.20 та п. 75.1 ст. 75, ст. 76 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI (зі змінами та доповненнями) проведено камеральну перевірку своєчасності сплати узгодженого податкового зобов`язання земельного податку з юридичних осіб за 2018 рік по податковій декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності) звітна № від 16 лютого 2018 року, за 2019 рік № від 20 лютого 2019 року, про що складено акт від 19 листопада 2019 року №1617/05-99-54-04-584/24155428 (а.с. 17-19).

Перевіркою встановлено порушення платником терміну сплати самостійно визначеного грошового зобов`язання за 2018 рік, 2019 рік орендної плати за земельні ділянки з юридичних осіб протягом строків, визначених п.57.1 ст. 57 та п.287.3 ст.287 Податкового кодексу України.

На підставі зазначеного акту перевірки сформовано та направлено позивачу податкові повідомлення-рішення:

№ від 04 грудня 2019 року про сплату грошового зобов`язання у вигляді штрафу в сумі 27 454 грн. 42 коп. (а.с. 10),

№ від 04 грудня 2019 року про сплату грошового зобов`язання у вигляді штрафу в сумі 72 303 грн. 13 коп. (а.с. 12),

№ від 04 грудня 2019 року про сплату грошового зобов`язання у вигляді штрафу в сумі 1 496 грн. 83 коп. (а.с. 13),

№ від 04 грудня 2019 року про сплату грошового зобов`язання у вигляді штрафу в сумі 24 710 грн. 98 коп. (а.с. 14),

№ від 04 грудня 2019 року про сплату грошового зобов`язання у вигляді штрафу в сумі 410 276 грн. 56 коп. (а.с. 15).

Позивач скористався правом на позасудове врегулювання спірних правовідносин шляхом оскарження 17 грудня 2019 року податкових повідомлень-рішень до податкового органу вищого рівня (а.с. 20-21), Рішенням ДПС України №6278/6/99-00-08-05-06-06 від 19 лютого 2020 року спірні податкові повідомлення-рішення залишені без змін (а.с.22-24).

Спірним питання даної справи є правомірність прийняття відповідачем вищевказаних податкових повідомлень-рішень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з наявністю уточнюючої декларації за 2016 рік щодо зменшення податного зобов`язання за землю у податкового органу були відсутні законні підстави для зарахування сплаченого позивачем податку з плати за землю за 2017-2019 роки.

Щодо пені вказав, що з січня по 07 червня 2016 року позивач був звільнений від орендної плати за користування державним та комунальним майном, і від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності, тому це автоматично звільняло його від відповідальності за невиконання вказаних зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції по суті вимог, з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються нормами Податкового кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) та Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року № 1669-VІІ (надалі - Закон № 1669-VII).

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно з пунктом 54.1 статті 54 Податкового кодексу України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Відповідно до пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 286.2 статті 286 Податкового кодексу України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

Згідно з підпунктом 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Нормою пункту 287.3 статті 287 Податкового кодексу України передбачено, що податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Відповідно до статті 59.1 Податкового кодексу України, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу. При цьому, відповідно до п. 59.1 ст. 59 Податкового кодексу України, порядок надіслання платникові податків податкової вимоги є тотожним порядку надіслання податкового повідомлення-рішення. У свою чергу, відповідно до пункту 58.3 статті 58 Податкового кодексу України, податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків, якщо його передано посадовій особі такого платника податків під розписку або надіслано листом з повідомленням про вручення.

Для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення було прийнято Закон України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції (далі Закон № 1669-VII).

Відповідно до статті 6 Закону № 1669-VII в редакції, чинній до 08 червня 2016 року, суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, звільнено від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.

Згідно з ч. 3 ст. 11 "Прикінцеві та перехідні положення" наведеного Закону, закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Законом України Про внесення змін до Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції щодо безперешкодної діяльності органів місцевого самоврядування від 17 травня 2016 року № 1365-VIII тексти статей 6 та 7 Закону України № 1669 викладено в наступній редакції: "Звільнити суб`єктів господарювання від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності в населених пунктах згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону";"Скасувати суб`єктам господарювання орендну плату за користування державним та комунальним майном, розташованим в населених пунктах, згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону".

Закон України від 17 травня 2016 року № 1365-VIII набрав чинності 8 червня 2016 року.

Статтею 6 Закону № 1669-VII в редакції чинній до 08 червня 2016 року передбачалося звільнення суб`єктів господарювання які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.

На підставі наведеного позивач в період з 14 квітня 2014 року по 07 червня 2016 року включно був звільнений від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності, показник його зобов`язань за цей період є нульовим.

З акту перевірки випливає, що ГУ ДПС застосувало штрафні санкції за несвоєчасну сплату земельного податку за 2018 рік, тобто у період коли позивача не було звільнено від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.

Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення по суті вимог (про скасування податкових повідомлень-рішень) є правомірним, з огляду на наступне.

Як вже зазначалось, спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо нарахування позивачу штрафних санкцій за затримку сплати грошових зобов`язань з земельного податку з юридичних осіб та прийняття спірного податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до Акту перевірки земельні ділянки, що є об`єктом оподаткування платника податків знаходяться на території м. Маріуполя.

Перевірка своєчасності сплати грошових зобов`язань здійснена на підставі аналізу звітних податкових декларацій платника податків № від 16 лютого 2018 року, за 2019 рік № від 20 лютого 2019 року, про що складено акт від 19 листопада 2019 року №1617/05-99-54-04-584/24155428 (а.с. 17-19).

Вказані податкові декларації взяті податковим органом за основу при визначенні розміру грошових зобов`язань з земельного податку з юридичних осіб, а також при прийнятті рішень про застосування штрафних санкцій за прострочення сплати таких грошових зобов`язань.

Разом з тим, товариством до звітної податкової декларації за 2016 рік № від 22 лютого 2019 року (а.с. 132-137) подано уточнюючу податкову декларацію з земельного податку з юридичних осіб № від 14 квітня 2017, в якій у рядку 4-9 нараховано до зменшення податкові зобов`язання за періоди - січень, лютий, березень, квітень, травень та частина червня 2016 року на загальну суму 674 423,69 грн. (а.с. 138-141).

Вказана уточнююча податкова декларація за 2016 рік є прийнятою Податковим органом, однак під час проведення перевірки податковим органом не досліджувалась та не приймалась до уваги при розрахунку штрафів при погашенні заборгованості (а.с.141).

Відповідно до п. 287.3 ст. 287 ПК України податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Оскільки позивачем надана уточнююча податкова декларація, яка прийнята відповідачем та враховуючи той факт, що позивач є суб`єктом господарювання, що здійснює діяльність на території проведення АТО, до позивача застосовуються норми ст.6 та ст. 7 Закону №1669 і до 08 червня 2016 року та він звільнявся від сплати земельного податку, відтак, станом на червень 2016 року у позивача податкового боргу не існувало взагалі в силу звільнення за законом.

З 08 червня 2016 року у позивача з`явився обов`язок сплачувати земельний податок та орендну плату з юридичних осіб за земельними ділянками державної та комунальної власності з урахуванням внесених змін до Закону № 1669.

В докази сплати позивачем грошових зобов`язань після 08 червня 2016 року, а саме за період 2018 року підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 144-154), відтак, позивач своєчасно сплачував самостійно визначені грошової зобов`язання з податку на землю, відтак, підстав для нарахування штрафних санкцій та пені у податкового органу не було.

Наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, актом перевірки, підтверджено, що сплатою платником податків узгодженої суми податкового зобов`язання (відповідно до платіжних доручень) відповідач вносив зміни до інтегрованої картки позивача, у тому числі/шляхом врахування від`ємного значення податкового зобов`язання за один звітний період як погашення грошового зобов`язання за інший звітний період із одночасним нараховуванням штрафних санкцій на підставі пункту 126.1. статті 126 Податкового кодексу України.

За положеннями пункту 35.1. статті 35 Податкового кодексу України сплата податків та зборів здійснюється в грошовій формі у національній валюті України; крім випадків, передбачених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Статтею 87 Податкового кодексу України визначено, що джерелами самостійної сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів (абз. 1 п. 87.1. ст. 87 Кодексу).

Здійснивши системний аналіз наведених норм, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що подання уточнюючого розрахунку не є способом сплати грошових зобов`язань або погашенням податкового боргу платника податків в розумінні цих норм.

Відповідно до 87.9. ст. 87 ПК України у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.

Відповідачем не доведено існування у позивача податкового боргу станом на червень 2016 року,а тому зарахування коштів, які були позивачем спрямовані на поточні платежі з оренди землі за 2018-2019 роки, на погашення боргу та пені за минулі роки, коли позивач звільнявся від оплати за користування землею, є неправомірними. Як вбачається з відзиву відповідача, в інтегрованій картці платника податків відбулося погашення податкового боргу в результаті проведення уточнюючої декларації та погашена нарахована пеня у 2018 році на суму 754422,25 грн., а сума коштів яка зарахована в погашення пені в 2019 році складає 399363,77 грн. Правомірність нарахування зазначеної пені та зарахування поточних платежів за 2018-2019 роки в рахунок погашення пені ,- відповідачем не доведено в суді.

Крім того, протиправність дій щодо нарахування пені в 2018 році в розмірі 754 422,25 грн. встановлено в судовому порядку по справі № 200/2788/19-а, рішення по якій набрало законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Апелянтом не наведено та не доведено в суді неправомірність прийняття судом першої інстанції рішення, він не наводить обґрунтованих доказів, а лише послався на законодавчі акти, вважаючи, що пеня була нарахована правомірно та кошти позивача були направлені на її погашення з дотриманням п.87.9 ст.87 Податкового кодексу України.

При таких обставинах, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції що спірні податкові повідомлення-рішення є незаконними, необґрунтованими та такими, що не відповідають критеріям правомірності, які ставляться до рішення суб`єктів владних повноважень нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 272, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року у справі № 200/3334/20-а - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 12 серпня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 серпня 2020 року.

Судді Т.Г.Арабей

А.А. Блохін

Л.В. Ястребова