Справа № 420/2322/20
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2020-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/2322/20

Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Одеса, 19 травня 2020 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанов у ВП № 44224778 про стягнення з боржника виконавчого збору від 25.08.2014 року, про накладення арешту на все нерухоме майно від 31.07.2014 року та про накладення арешту на все рухоме майно від 31.07.2014 року,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Першого Київського відділу ДВС у м. Одесі про визнання протиправною та скасування постанови від 25.08.2014 про стягнення з боржника виконавчого збору у виконавчому провадженні № 44224778, визнання протиправною та скасування постанови від 31.07.2014 у виконавчому провадженні №44224778 про накладення арешту на все нерухоме майно, визнання протиправною та скасування постанови від 31.07.2014 у виконавчому провадженні №44224778 про накладення арешту на все рухоме майно.

В обґрунтування вимог позивач зазначила, що постановою Першого Київського ВДС м. Одеси від 19.12.2014 року повернуто виконавчий документ стягувачеві у зв`язку з письмовою заявою стягувача про повернення виконавчого документа. Проте, не зважаючи на прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, та виконання всіх грошових зобов`язань перед стягувачем, на теперішній час існує діюча заборона щодо здійснення відчуження майна, як рухомого так і нерухомого, тобто на майно накладено арешт. При зверненні з запитами про зняття арешту на майно, відповідачем повідомлялось про неможливість зняття арешту у зв`язку з заборгованістю перед останніми щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 293339,39 грн. з боржника ОСОБА_1 . У зв`язку з цим, на думку позивача прийнята постанова від 25.08.2014 Першим Київським відділом державної Виконавчої служби м. Одеси про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 293339,39 грн. є протиправною, також вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо скасування арешту боржник, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року, позов задоволено частково, а саме: визнано протиправною та скасовано постанову Першого Київського відділу ДВС у м.Одесі від 25.08.2014 року про стягнення з боржника виконавчого збору у ВП №44224778; скасовано постанову Першого Київського відділу ДВС у м.Одесі від 31.07.2014 року про накладення арешту на все нерухоме майно у ВП №44224778; скасовано постанову Першого Київського відділу ДВС у м.Одесі від 31.07.2014 року про накладення арешту на все рухоме майно у ВП №44224778.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Першим Київським ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подано апеляційну скаргу, в якій зазначено про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У своїх доводах апелянт зазначає, що постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 31.07.2014 року, якими було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно належне боржнику - ОСОБА_1 прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Законом України № 606-ХІV. Будь-які документи, що підтверджували виконання, або часткове виконання вимог виконавчого документа від ОСОБА_1 або ПАТ «Дельта Банк» за весь період перебування ВП № 44224778 на виконанні (31.07.2014-19.12.2014) до відділу не надходили. Представником ПАТ «Дельта Банк» навмисно приховано факт виконання зобов`язань, оскільки у разі фактичного виконання вимог виконавчого, документа, державний виконавець закінчує виконавче провадження керуючись п. 8, ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент проведення виконавчих дій). Однак згідно пункту 7 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21,04.1999 року зі змінами), яка, діяла на момент проведення виконавчих дій, встановлено, що у разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру та в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору. Таким чином, приховання банком Факту виконання зобов`язань боржником, спрямовано на уникнення сплати боржником виконавчого збору.

Крім того, апелянт посилається на порушення позивачем строку звернення з даним позов до суду, у зв`язку із чим, на його думку, позов підлягає залишенню без розгляду.

14.07.2020 року від позивача у справі надійшов відзив на апеляційну у скаргу, у якому ОСОБА_1 зазначила про безпідставність викладених у скарзі доводів апелянта та зазначила про обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у зв`язку із чим просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача у справі.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Першого Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) можливо розглянути в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 10.04.2014 року Київським районним судом м.Одеси було видано виконавчий лист по справі №520/1433/13-ц про стягнення грошової суми з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 2933393,91 грн.

31.07.2014 року Першим Київським відділом державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 44224778 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» грошової суми у розмірі 2933393,91 грн.

31.07.2014 Постановами Першого Київського відділу державної Виконавчої служби м.Одеси накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого нерухомого майна, що належить останній.

25.08.2014 Першим Київським відділом державної Виконавчої служби м. Одеси прийнято Постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 293 339,39 грн.

28.11.2014 року ОСОБА_1 було здійснено самостійне повне виконання погашення заборгованості.

19.12.2014 Постановою Першого Київського відділу державної Виконавчої служби м. Одеси повернуто виконавчий документ стягувачеві у зв`язку з письмовою заявою стягувача про повернення виконавчого документа без виконання.

Позивач не погоджуючись з прийнятою постановою від 25.08.2014 Першим Київським відділом державної Виконавчої служби м. Одеси про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 293 339,39 грн. та вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо скасування арешту, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги та скасовуючи спірні постанови про стягнення виконавчого збору та накладення арешту, суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем не доведено належними доказами правомірності існування арешту, накладеного на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 , попри відсутність відкритих виконавчих проваджень щодо неї (її правонаступника), а наявність обтяження перешкоджає позивачу на свій розсуд володіти, користуватись та розпоряджатись належним їй майном.

Разом з тим, посилаючи на наявність в матеріалах справи довідки від 28.11.2014 року №05-2628106 про те, що станом на 28.11.2014 року банк не має претензій до позивача за договором №0 від 25.12.2006 року, яка на думку суду першої інстанції стала підставою для винесення державним виконавцем 19.12.2014 року постанови про повернення виконавчого документа стягувачу в рамках ВП №44224778 без виконання за зверненням представника ПАТ «Дельта Банк» Борисенко Д.О. від 16.12.2014 року, суд першої інстанції зазначив, що не може бути розпочате нове чи відновлене вказане виконавче провадження щодо стягнення з позивача суми заборгованості перед банком за кредитним договором в зв`язку із її погашенням в повному обсязі та відсутності з боку банку претензій. За таких обставин, на думку суду першої інстанції, відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження» державний реєстратор повинен був вчинити дії зі знаття арештів на майно боржника, які були застосовані в рамках завершеного виконавчого провадження.

Не вжиття таких заходів державним виконавцем свідчить про подальше порушення права власності позивача на майно, гарантоване йому державою Україна положеннями ст.1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав та основоположних свобод людини 1950 року, ст.41 Конституції України, що є неприпустимим.

Відповідно до п.10 ч.2 ст.245 КАС України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав, для захисту прав позивача, для скасування постанови Першого Київського відділу ДВС у м.Одесі від 31.07.2014 року про накладення арештів на все рухоме та нерухоме майно позивача в рамках ВП №44224778.

Відносно позовних вимог позивача щодо визнання протиправною та скасувати постанову Першого Київського відділу ДВС у м.Одесі від 25.08.2014 року про стягнення з боржника виконавчого збору у ВП №44224778, суд першої інстанції пославшись на те, що державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом, а також державний виконавець не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у виконавчому листі, у зв`язку із цим не має правових підстав для стягнення з боржника виконавчого збору.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду попередньої інстанції, вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України № 606-XIV «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (надалі - Закон № 606), яким визначаються умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до ст. 19 зазначеного Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. У заяві про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення про майнове стягнення стягувач має право просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження.

За приписами ч.ч. 1,2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» № 606, державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

У відповідності до приписів ст. 27 Закону № 606, у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі, якщо при відкритті виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на майно та кошти боржника, боржник за погодженням з державним виконавцем має право у строк до початку примусового виконання рішення реалізувати належне йому майно чи передати кошти в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець цього майна повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби у строк до початку примусового виконання рішення. Після внесення покупцем коштів арешт з проданого майна боржника знімається за постановою державного виконавця.

У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

За приписами ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, в тому числі, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Постановами державного виконавця може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна.

Стосовно позовних вимог про скасування постанов від 31.07.2014 року про накладення арешту на рухоме та нерухоме майно боржника, судова колегія вважає, що при вирішенні спору у цій частині, судом першої інстанції порушено норми процесуального права. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до пунктів 1 та 2 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно з частиною 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Водночас, визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Положеннями частини 1 статті 287 КАС визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Учасниками справи не заперечується, що ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні по примусовому виконанню виконавчого листа № 520/1433/13-ц, виданого Київським районним судом м. Одеси 10.04.2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» грошової суми у розмірі 2933393,91 грн.

В провадженні Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебувало виконавче провадження з виконання вказаного вище виконавчого документу.

У ході виконавчого провадження винесено постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 31.07.2014 року, якими накладено арешт на все нерухоме та на все рухоме майно, що належить боржнику (а.с. 15, 17).

При зверненні ОСОБА_1 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) із заявою про зняття арешту з нерухомого майна, відповідач відмовив у вчиненні відповідних дій.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

За приписами статті 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (частина 2 статті 384 ЦПК України).

Таким чином, зазначеними нормами передбачена можливість оскарження боржником або стягувачем дій державного виконавця до того суду, який видав виконавчий документ на виконання свого рішення (судовий наказ є особливою формою судового рішення), зокрема ухваленого в порядку цивільного судочинства. Така скарга подається з метою судового контролю за виконанням судового рішення, ухваленого у відповідній справі.

В той же час, предметом даного позову не є законність постанови державного виконавця про накладення арешту на майно ОСОБА_1 , як боржника у виконавчому провадженні, а вирішення судом питання про зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № 520/1433/13-ц, виданого Київським районним судом м. Одеси 10.04.2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» грошової суми у розмірі 2933393,91 грн.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Таким чином зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Для визначення юрисдикції цього спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою цього позову в частині визнання протиправним та скасування постанов про накладення арешту на майно ОСОБА_1 від 31.07.2014 року, позивач визначив наявність арешту, накладеного на належне йому нерухоме майно та не знятого при винесенні 19.12.2014 року постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві, що порушує права та законні інтереси ОСОБА_1 .

Тобто, у цій справі порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, а тому у даному випадку порушено його цивільні права.

З огляду на вищевикладене, оскільки ОСОБА_3 була відповідачем у цивільній справі та боржником у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № 520/1433/13-ц від 10.04.2014 року, виданого Київським районним судом м. Одеси, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта, що справа щодо зняття арешту з майна боржника, який накладено під час здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні щодо виконання судового рішення, ухваленого в порядку цивільного судочинства, також підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №340/25/19 та постанові Верховного Суду від 06 березня 2020 року у справі №640/23588/19.

Колегія суддів зазначає, що за практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного її вирішення, а також порушено норми процесуального права, тому постановлене судове рішення підлягає скасуванню в порядку ст.317, 319 КАС України, а провадження у справі в частині визнання протиправним та скасування постанов від 31.07.2014 року про накладення арешту на все рухоме та на все нерухоме майно боржника, підлягає закриттю.

Стосовно правомірності прийняття постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 25.08.2014 року, колегія суддів зазначає наступне.

Приписами ч. 5 ст. 12 Закону № 606 передбачено, що сторони зобов`язані протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також письмово повідомляти державного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють обов`язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі про зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - про зміну місця роботи.

У розумінні ч.1 ст.28 Закону № 606, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також уразі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Як свідчать матеріали справи та встановлено колегією суддів, у зв`язку із невиконанням боржником у ВП № 44224778 у строк для самостійного (добровільного) виконання та у подальшому, вимог виконавчого документа, 25.08.2014 року державним виконавцем було прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору ВП № 44224778, якою стягнуто з боржника виконавчий збір у сумі 293339,39 грн. (а.с.27).

На підставі з`ясованих апеляційним судом обставин, зважаючи на вищевикладені приписи Закону України № 606, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта стосовно правомірності прийняття постанови від 25.08.2014 року про стягнення з боржника виконавчого збору.

Разом з тим, колегією суддів також встановлено, що 16.12.2014 року до відділу від представника стягувача надійшла заява про повернення виконавчого документа без виконання.

19.12.2014 року відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем було прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV.

Відповідно до частини 1 статті 30 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно з ч.1 ст.50 Закону № 606 арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною 2 ст.50 того ж Закону передбачено, що у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції погодився з доводами позивача у справі про протиправність постанови про стягнення виконавчого збору, оскільки виконавче провадження ВП № 44224778 було закінчено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону № 606 - повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно з ч.1 ст.50 цього Закону скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Проте, на переконання колегії суддів такі доводи є хибними, оскільки як свідчать матеріали справи, згідно довідки від 28.11.2014 року ПАТ «Дельта Банк», позичальник - ОСОБА_1 виконав свої зобов`язання перед банком 28.11.2014 року та згідно заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (справа № 520/1433/13-ц), ОСОБА_1 було здійснено самостійне повне виконання погашення заборгованості, а саме 130000,00доларів США, що еквівалентно у гривні 1946004,97 грн., які були внесені на рахунок погашення споживчого кредиту до Договору № від 25.12.2006, що підтверджується квитанцією про здійснення касової операції від 28.11.2014 року.

Однак, як зауважує апелянт, звертаючись із заявою 12.12.2014 року про повернення виконавчого документа стягувачеві, ПАТ «Дельта Банк» не повідомив про виконання рішення суду, а лише просив повернути виконавчий документ без виконання.

Вказані обставини свідчать про те, що вимоги виконавчого документа ОСОБА_1 були виконані у ході проведення виконавчих дій з примусового виконання вимог виконавчого документа, виданого Київським районним судом м. Одеси та вказані дії були вчинені боржником до моменту звернення ПАТ «Дельта Банк» із заявою про повернення виконавчого документа без виконання, в якій не було вказано про фактичне виконання боржником вимог виконавчого документа.

Таким чином, судова колегія вважає, що судом першої інстанції необґрунтовано не прийнято до уваги доводи відповідача у справі стосовно того, що станом на момент повернення виконавчого документа стягувачу, заборгованість перед банком була погашена шляхом перерахування коштів боржником безпосередньо на рахунок стягувача під час примусового виконання виконавчого листа.

Колегія суддів звертає увагу, що приписами ч. 7 ст. 12 Закону № 606 закріплено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Проте, за встановлених обставин, суд апеляційної інстанції вважає такими, що заслуговують уваги доводи апелянта про те, що ПАТ «Дельта Банк» навмисно приховано факт виконання зобов`язань, оскільки у разі фактичного виконання вимог виконавчого документа, державний виконавець закінчує виконавче провадження керуючись п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент проведення виконавчих дій).

Однак згідно пункту 7 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999 року зі змінами), яка діяла на момент проведення виконавчих дій, встановлено, що у разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру та в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору. Таким чином, приховання банком факту виконання зобов`язань боржником,під час звернення із заявою про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання було спрямовано на уникнення сплати боржником виконавчого збору.

Твердження суду першої інстанції, що довідка від 28.11.2014 № 05-2628106 стала підставою для винесення державним виконавцем 19.12.2014 постанови про повернення виконавчого документа стягувану в рамках ВП № 44224778 без виконання за зверненням представника ПАТ «Дельта Банк» Борисенко Д.О. від 16.12.2014, не відповідає обставинам справи, оскільки підставою для винесення державним виконавцем 19.12.2014 постанови про повернення виконавчого документа стягувану в рамках ВП № 44224778 без виконання стала тільки заява представника ПАТ «Дельта Банк» Борисенко Д.О. від 16.12.2014, в якій банк не повідомляє про виконання рішення суду, а лише просить повернути виконавчий документ без виконання.

Стосовно доводів апелянта про порушення позивачем під час звернення до адміністративного суду з даним позовом строку на оскарження постанов державного виконавця, колегія суддів зазначає, що звернувшись до суду з даним позовом, на виконання ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 року про залишення позову без руху, позивачем було подано клопотання про поновлення строку звернення до суду в обґрунтування якого зазначено, що оскаржувану постанову отримано ОСОБА_1 лише 24.02.2020 року, у зв`язку із чим наявні підстави для поновлення строку звернення до суду з позовом про її скасування.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 06.04.2020 року, строк звернення до суду з даним позовом було поновлено.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного її вирішення, а також порушено норми процесуального права, тому постановлене судове рішення підлягає скасуванню в порядку ст.317 КАС України та ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасувати постанову Першого Київського відділу ДВС у м.Одесі від 25.08.2014 року про стягнення з боржника виконавчого збору у ВП №44224778, визнати протиправною та скасувати постанову Першого Київського відділу ДВС у м.Одесі від 31.07.2014 року про накладення арешту на все нерухоме майно у ВП №44224778, визнати протиправною та скасувати постанову Першого Київського відділу ДВС у м.Одесі від 31.07.2014 року про накладення арешту на все рухоме майно у ВП №44224778 - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в частині визнання протиправною та скасування постанови Першого Київського відділу ДВС у м.Одесі від 31.07.2014 року про накладення арешту на все нерухоме майно у ВП №44224778, визнання протиправною та скасування постанови Першого Київського відділу ДВС у м.Одесі від 31.07.2014 року про накладення арешту на все рухоме майно у ВП №44224778 - закрити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови Першого Київського відділу ДВС у м.Одесі від 25.08.2014 року про стягнення з боржника виконавчого збору у ВП №44224778 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Димерлій О.О. Єщенко О.В.