Справа № 200/6330/20-а
Суддя: Логойда Т.В.
Дата ухвалення: 2020-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2020 р. Справа№200/6330/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Логойди Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження (за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені,

в с т а н о в и в:

30 червня 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому вважаючи свої права порушеними просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати на його користь середнього заробітку (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 07 квітня 2016 року по день розрахунку;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток (грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 07 квітня 2016 року по 30 червня 2020 року в розмірі 577 134,75 грн.

Позов обґрунтовував тим, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 07 квітня 2016 року № 74-ОС його звільнено в запас та виключено зі списків особового складу військової частини. Однак в день звільнення з ним не проведено повний розрахунок, а саме не виплачено індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 02 квітня 2015 року по 05 квітня 2016 року, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 2016 роки проходження військової служби.

Його права на отримання таких виплат були захищені рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2020 року в справі №200/259/20-а, яке набрало законної сили.

Вважав, що відповідач має понести відповідальність у виді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, що передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України, сума якого за його підрахунками становить 577 134,75 грн.

Так, відповідно до архівної відомості по виплаті грошового забезпечення позивача за 2016 рік сума його грошового забезпечення за останні 2 календарні місяці перед звільненням становила 22 786,75 грн. (лютий 2016 року - 13 091,55 грн., березень 2016 року - 9 695,20 грн.), а тому середньоденне календарне грошове забезпечення за два місяці, що передують звільненню, складає 373,55 грн. (22 786,75 грн. : 61 календарний день).

По підрахункам позивача сума середнього заробітку за час затримки розрахунку з 07 квітня 2016 року по 30 червня 2020 року (дату подачі позову), має складати 577 134,75 грн. (373,55 грн. х 1545 днів).

Звернення до відповідача щодо таких виплат та щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені не призвели до бажаного результату.

Позивач також просив при вирішенні даного спору врахувати правову позицію Верховного Суду в постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19 про застосування до спірних правовідносин Кодексу законів про працю України.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначав, що правове регулювання відносин між державою та громадянином у зв`язку з виконанням ним конституційного обов`язку щодо військової служби здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положеннями про проходження військової служби для відповідних категорій військовослужбовців, Статутами Збройних Сил України тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Прийняття громадян на публічну службу (військову), її проходження, звільнення з публічної (військової) служби - це публічно-правові правовідносини, які урегульовано спеціальними нормами законодавства України у зв`язку зі спеціальним статусом даної категорії громадян.

Також, згідно із діючим законодавством, військовослужбовці отримують не заробітну плату, а грошове забезпечення.

Оскільки законодавство про працю регулює трудові відносини працівників, тому вважав, що Кодекс законів про працю до спірних правовідносин та на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, застосуванню не підлягає.

Аналогічна позиція була висловлена в постанові пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та в листі Міністерства соціальної політики України від 24 липня 2013 року № 774/13/84-13.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, працівникам нараховується заробітна плата з розрахунку робочих днів. Однак, у відповідності до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 травня 2008 року № 425, грошове забезпечення нараховується з розрахунку календарних днів. З огляду на що вважав, що позивачем невірно проведено розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені виходячи з робочих днів.

На виконання рішення Донецького адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі №200/259/20-а позивачу проведені наступні нарахування: індексація грошового забезпечення в сумі 49,01 грн.; грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій - 5762,87 грн.; компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати - 22,89 грн.

Однак, на теперішній час виплати не проведені в зв`язку з тим що ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) є установою, що фінансується з державного бюджету і як розпорядник бюджетних коштів відповідно до ст. 51 Бюджетного кодексу України може брати бюджетні зобов`язання та провадити видатки лише в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом. Тому при надходженні коштів рішення суду від 01 червня 2020 року у справі №200/259/20-а буде виконано в повному обсязі.

По розрахунку відповідача середній розмір грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за вказаний позивачем період (з 07 квітня 2016 року по 30 червня 2020 року) складає 312059,10 грн. Однак вважав, що слід враховувати принцип співмірності, з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставин за яких було встановлено наявність дії відповідача щодо її виплати (постанова Верховного Суду від 16 квітня 2020 року в справі №822/3307/17).

Просив в задоволенні позову відмовити.

Судом встановлено, що з 02 квітня 2015 року по 07 квітня 2016 року ОСОБА_1 проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 у Військовій частині НОМЕР_1 (згідно з довідками Військової частини НОМЕР_1 від 26 листопада 2019 року №2261 та від 22 липня 2020 року №1391). Є учасником бойових дій (посвідчення від 23 листопада 2015 року № НОМЕР_2 ).

Під час проходження служби та на час звільнення з неї йому не нарахована та не виплачена індексація грошового забезпечення та грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій; додаткова оплачувана відпустка як учаснику бойових дій йому не надавалася.

Отже, в день звільнення з ним не проведено остаточний розрахунок при звільненні.

Вказані обставини також встановлені рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2020 року, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2020 року, в справі №200/259/20-а, яким позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів задоволено частково: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 02 квітня 2015 року по 05 квітня 2016 року та грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015 - 2016 роки проходження військової служби; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 02 квітня 2015 року по 05 квітня 2016 року, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 2016 роки проходження військової служби, і провести компенсацію втрати частини вказаних доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У вказаному судовому рішенні допущено описку: замість «07 квітня 2016 року» зазначено «05 квітня 2016 року».

На виконання судового рішення позивачу нараховані: індексація грошового забезпечення в сумі 49,01 грн.; грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій - 5762,87 грн.; компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати - 22,89 грн., що підтверджується довідками відповідача від 24 липня 2020 року №№370, 371 та 372).

Однак, вказані суми виплачені не були через відсутність відповідного бюджетного фінансування.

Отже, остаточний розрахунок при звільненні шляхом перерахування позивачу відповідних сум ще не проведений.

Судом також встановлено, що згідно з довідкою-розрахунком від 24 липня 2020 року №373, що складений відповідачем, середньоденна заробітна плата (грошове забезпечення) позивача за лютий березень 2016 року (29 +31 календарний день) складає 201,98 грн., середньомісячна - 6059,50 грн.

Середній розмір грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за вказаний позивачем період (з 07 квітня 2016 року по 30 червня 2020 року) по підрахункам відповідача складає 312059,10 грн.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правові норми належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені

Вказані позовні вимоги позивач пов`язував з невиплатою в день звільнення суми індексації грошового забезпечення та суми компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій.

Оскільки спеціальними нормами права, які регулюють питання проходження служби та виплати грошового забезпечення таким особам, як позивач, питання порядку проведення остаточного розрахунку при звільненні та відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільнені не врегульовані, тому підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, де Суд зазначив, що: «…правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанова Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постанова Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 травня 2008 року № 425. Однак, вказані акти не містять норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні. За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців Державної прикордонної служби України, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з Державної прикордонної служби України.».

З огляду на наведене посилання відповідача про неможливість застосування до спірних правовідносин Кодексу законів про працю України є помилковим.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу встановлена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні та визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до абз. 3 п. 2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Абзацом з п. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені строки є підставою для відповідальності, що передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України, у виді виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки при проведенні розрахунку при звільненні належна позивачу сума не виплачена з вини відповідача, тому він має нести відповідальність, що передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України.

Разом з тим, оскільки відповідач ще не провів з позивачем остаточний розрахунок при звільненні, тому, відповідно, він не міг самостійно виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що виключає задоволення відповідних позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідного обов`язку роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Верховний Суд в постанові від 18 липня 2018 року в справі № 825/325/16 дійшов висновку, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості (заробітну плату з урахуванням індексації), істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.

Висновки щодо застосування норм права, що викладені у вказаній постанові Верховного Суду, відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Верховний Суд у постановах від 04 квітня 2018 року у справі №524/1714/16-а та від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16 висловив правову позицію про те, що при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, що затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 травня 2008 року № 425, грошове забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України нараховується з розрахунку кількості календарних днів.

На виконання судового рішення, яке набрало законної сили, позивачу нараховані: індексація грошового забезпечення в сумі 49,01 грн.; грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій - 5762,87 грн.; компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати - 22,89 грн.

З них на день звільнення відповідач мав сплатити позивачу 5811,88 грн. (49,01 грн. + 5762,87 грн., чого зроблено не було), що становить 95,91% від середнього місячного грошового забезпечення позивача 6059,50 грн.

Станом на час винесення даного судового рішення затримка розрахунку при звільненні становила 1586 календарних днів (з 08 квітня 2016 року (наступного дня після звільнення, з якого наступає відповідальність роботодавця) по кінець 2016 року - 268 календарних днів, 2017 рік 365 календарних днів, 2018 рік 365 календарних днів, 2019 рік 365 календарних днів, з 01 січня по 10 серпня 2020 року (день ухвалення даного судового рішення) - 223 календарних дні).

Враховуючи те, що середньоденна заробітна плата позивача за останні 2 повні календарні місяці роботи перед звільненням становила 201,98 грн., період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення даного судового рішення становив - 1586 календарних днів, тому на користь позивача підлягав би стягненню середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 320 340,28 грн. з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Разом з тим, виходячи з обставин даної справи, принципів законності та справедливості, а також принципу співмірності та наведених правових позицій Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду суд дійшов висновку про те, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі, що складає 95,91% від зазначеної суми, тобто 307 238,36 грн. з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Враховуючи наведене позов підлягає задоволенню частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до закону, тому виходячи з положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 32, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 307 238,36 грн. з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 255 КАС України, і може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення судом складено 10 серпня 2020 року.

Суддя Т.В. Логойда