Справа № 560/1436/20
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2020-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/1436/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Матущак В.В.

Суддя-доповідач - Франовська К.С.

11 серпня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Франовської К.С.

суддів: Совгири Д. І. Кузьменко Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління ПФУ у Хмельницькій області, в якому просила:

-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ПФУ у Хмельницькій області від 04.02.2020 №89 про відмову ОСОБА_1 у переведенні з пенсії по інвалідності згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію по інвалідності згідно Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ;

- зобов`язати Головне управління ПФУ у Хмельницькій області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 з 31.01.2020 пенсію по інвалідності згідно Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ у розмірі 60% від заробітку, зазначеного у довідках Чемеровецької РДА №20 і №21 від 30.01.2020.

- звернути до негайного виконання рішення суду в частині виплати пенсії у межах суми платежу за один місяць.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ПФУ у Хмельницькій області від 04.02.2020 №89 про відмову ОСОБА_1 у переведенні з пенсії по інвалідності згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію по інвалідності згідно Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ.

Зобов`язано Головне управління ПФУ у Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 з 31.01.2020 пенсію по інвалідності відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ в розмірі 60% суми заробітної плати, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, враховуючи до розрахунку пенсії виплати, зазначеної у довідках Чемеровецької РДА №20 і №21 від 30.01.2020.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині в і д м о в и в задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Хмельницького окружного адміністративного суду в частині відмови у позові та задовольнити позов повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції, вирішуючи спір в частині вимог про зобов`язання пенсійного органу нарахувати та виплачувати пенсію, дійшов помилкового висновку про те, що такий спосіб захисту порушеного права є захистом права на майбутнє.

Крім того, позивач не погоджується з відмовою суду першої інстанції допустити негайне виконання судового рішення в межах платежу за один місяць.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області проти задоволення вимог в частині зобов`язання нарахувати та виплачувати пенсію заперечує, посилаючись на п.10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року №7, згідно якому резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів

Вирішуючи спір та задовольняючи частково позов, суд першої інстанції визнав протиправним Рішення Головного управління ПФУ у Хмельницькій області щодо відмови у переведенні ОСОБА_1 на пенсію по інвалідності за нормами Закону України "Про державну службу" та зобов`язання Головне управління ПФУ у Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 з 31.01.2020 пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" в розмірі 60% суми заробітної плати, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, враховуючи до розрахунку пенсії виплати, зазначені у довідках від 30.01.2020 №20 та №21.

Щодо вимог позивача про зобов`язання Головного управління ПФУ в Хмельницькій області нарахувати та виплачувати пенсію, суд виходив з того, що КАС України не встановлює можливості захисту порушених прав та інтересів осіб на майбутнє, а судове рішення не повинно містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та про зобов`язання відповідача вчинити чи утриматись від вчинення певних дій на майбутнє. Отже, такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки в порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, а тому суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє.

Висновки в цій частині суд обґрунтував правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 24.04.2018 по справі № 167/592/17, від 31.07.2018 по справі №348/9/17, від 23.10.2018 по справі №344/4560/17, від 14.02.2019 по справі №362/7962/15-а.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, однак, суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту прав особи від можливих негативних дій суб`єкта владних повноважень у подальшому, оскільки, на час розгляду справи таких не існує.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до п. 10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 13 Конвенції, крім іншого визначає те, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Враховуючи те, що судовому захисту підлягає тільки порушене на момент звернення до суду право позивача, яке в даній справі відновлюється шляхом визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні конкретні дії, таке рішення і є ефективним захистом порушених прав позивача.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у п.22 постанови від 08 липня 2020 року у справі № 348/812/17.

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині відмови суду першої інстанції застосувати приписи п.1ч.1 ст.371 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що у даній справі рішенням по суті позовних вимог було присуджено на користь позивача певні пенсійні виплати, однак такий спосіб захисту прав як стягнення відповідних платежів судом не застосовувався, а отже, у даному випадку відсутні правові підстави для звернення такого судового рішення до негайного виконання в повному обсязі (тобто щодо всієї суми боргу) у порядку ст. 371 КАС України.

Також апеляційний суд зазначає, що матеріалами справи підтверджується обов`язок вчинення відповідачем поступових дій, націлених на виконання рішення суду у цій справі в повному обсязі та, зокрема виконання його в частині призначення пенсії позивачу на визначених законом умовах.

Водночас, у суду відсутні виключні правові підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення суду в подальшому, що в разі незадоволення позову в частині нарахування та виплати пенсії, таке судове рішення залишиться невиконаним та/або що відповідачем вже вчинено певні дії, прийнято рішення чи допущено бездіяльність, якими порушено права і законні інтереси позивача.

Право на пенсійне забезпечення є конституційним правом громадян України і ґрунтується воно на принципах, які полягають в наступному.

Основним принципом є принцип законності, зміст якого полягає в тому, що всі суб`єкти відносин з пенсійного забезпечення (фізичні особи, сім`я, державні органи, посадові особи, юридичні особи незалежно від форм власності, представники громадськості та ін.) повинні неухильно дотримуватися і виконувати положення законів і нормативно-правових актів.

Управління Пенсійного фонду не вправі на свій розсуд змінювати умови призначення різних видів пенсій, розмір пенсій, порядок визначення заробітної плати (доходу) для обчислення пенсій у солідарній системі.

Принцип єдності прав та обов`язків суб`єктів відносин з пенсійного забезпечення полягає в тому, що праву фізичної особи (сім`ї) на отримання пенсії кореспондує обов`язок Управління Пенсійного фонду призначити у встановлений законом строк відповідний вид пенсії. Принцип гарантованості прав і свобод громадян проявляється в тому, що суб`єктам пенсійних відносин при настанні певних умов, визначених законом, гарантується право на отримання різних видів пенсій.

Отже, реалізація конституційного права громадян на пенсію забезпечується обов`язком Управління Пенсійного фонду призначити, нарахувати ( обчислити) та виплачувати пенсію, і ця функція є є д и н о ю, а її "штучний" поділ на три окремі, не відповідає принципам права пенсійного забезпечення.

Відтак, зважаючи на наведене, колегія суддів приходить висновку про правомірність та законність рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Франовська К.С.

Судді Совгира Д. І. Кузьменко Л.В.