Справа № 640/19763/19
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2020 року м. Київ №640/19763/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомГромадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 (далі також - позивач) з позовом до Державної міграційної служби України (далі також - відповідач, ДМС України), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12.04.2017 №129-17 про позбавлення його додаткового захисту.

Ухвалою суду від 18.10.2019 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 14.11.2019 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Позовні вимоги вмотивовано протиправністю оскаржуваного рішення ДМС України, яким позивача позбавлено додаткового захисту у зв`язку з вчиненням ним дій, що становлять загрозу національній безпеці України. Згідно з доводами позивача він жодним чином не загрожував національній безпеці України та не здійснював ніякої діяльності, яка могла б загрожувати державному суверенітету і територіальній цілісності України, її конституційному ладу та сумлінно виконував свої обов`язки згідно із законодавством України.

Крім того, оскаржуване рішення може призвести до необхідності повернення позивача до країни походження - Сирійської Арабської Республіки, в якій досі зберігаються умови, через які позивач був визнаний особою, яка потребує додаткового захисту.

Про оскаржуване рішення ДМС України від 12.04.2017 №129-17 про позбавлення його додаткового захисту позивач дізнався випадково, а саме 08.10.2019 під час звернення до органів ДМС України щодо продовженням строку дії посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач, заперечуючи спрямовані до нього вимоги позивача, у відзиві на позовну заяву зазначив про правомірність оскаржуваного рішення, просив відмовити в задоволенні позову. Свої доводи в заперечення позовних вимог відповідач обґрунтував тим, що оскаржуване рішення в установленому порядку прийняте на підставі подання Управління ДМС України в Хмельницькій області від 23.03.2017 у зв`язку з надходженням до останнього подання Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 30.01.2017 №27/90 про позбавлення позивача додаткового захисту через те, що його дії становлять загрозу національним інтересам та безпеці держави. Указані дії полягають в тому, що позивача, документованого посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту та проїзним документом особи, якій надано додатковий захист, затримано персоналом Чопського прикордонного загону за незаконне перетинання державного кордону України з Словацькою Республікою у складі групи осіб. Таким чином, за висновком відповідача, позивач обрав незаконний спосіб потрапити до однієї із країн Євросоюзу, скориставшись каналом нелегальної міграції, що в сукупності створює умови для позбавлення його додаткового захисту.

У відповіді на відзив позивач вказав на необґрунтованість доводів відповідача про можливість позивача повернутися до Сирії, оскільки такі доводи не ґрунтуються на дослідженні відповідачем ситуації про країну походження позивача, в якій наявний внутрішній збройний конфлікт, насильство та систематичне порушення прав людини.

Водночас позивач зазначив про відсутність стосовно нього підстав для втрати додаткового захисту, визначених статтею 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач стверджує, що всупереч вимогам п.5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, відповідач не провів належної перевірки фактів, повідомлених позивачем, не вивчив усі факти, що стосуються країни його походження, в тому числі інформацію про те, що позивач може стати об`єктом переслідування чи об`єктом заподіяння серйозної шкоди через небажання проходити військову службу в умовах громадянської війни.

До того ж у позивача в Україні є дружина, громадянка України. У разі вимушеного залишення позивачем України буде розлучена сім`я, тоді як національним законодавством України заборонено розірвання сімейних зв`язків, розлучення неповнолітніх дітей з одним з батьків та позбавлення права на проживання однією сім`єю.

Ознайомившись з письмовими доводами сторін щодо предмету спору, дослідивши та оцінивши надані ними докази, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 11.03.2014 звернувся до Управління ДМС України у Чернівецькій області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 03.11.2014 №587-14 позивача визнано особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту» як особу, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статус біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту через побоювання внаслідок загрози її життю у зв`язку з загальнопоширеним насильством в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини і не може та не бажає повернутися до країни походження внаслідок зазначених побоювань.

Рішенням ДМС України від 02.12.2014 позивач був документований посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту серії НОМЕР_1 терміном дії до 03.11.2019, рішенням ДМС України від 18.12.2015 був документований проїзним документом особи, якій надано додатковий захист серії ТС 000204 з терміном дії до 03.11.2019.

21.02.2017 до Управління ДМС України в Хмельницькій області надійшло подання Чопського прикордонного загону Західного Регіонального Управління Державної прикордонної служби України від 30.01.2017 №27/90 щодо ініціювання процедури позбавлення позивача статусу особи, що потребує додаткового захисту.

Подання мотивоване тим, що дії громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, оскільки 28.11.2016 іноземець був затриманий персоналом Чопського прикордонного загону за незаконне перетинання державного кордону України з Словацькою Республікою. За вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 204-1 КУпАП «Незаконне перетинання або спроба незаконного перетинання державного кордону України», рішенням Ужгородського міськрайонного суду іноземця визнано винним та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400,00 грн.

Як зазначено в поданні, незаконний перетин державного кордону України вказаною особою свідчить про відсутність у неї реальних намірів користуватися тимчасовим правовим статусом, наданим йому Україною, та вказує на зловживання з метою уникнення від передбаченої законодавством відповідальності за такі дії.

До подання долучено протокол про адміністративне затримання від 28.11.2016, складений стосовно громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 .

Указане подання, в свою чергу, слугувало підставою для звернення Управління ДМС України в Хмельницькій області до ДМС України із поданням від 23.03.2017 про позбавлення позивача статусу особи, що потребує додаткового захисту.

Зазначене подання затверджене завідувачем сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління ДМС України в Хмельницькій області Возовик В.І. та надіслане до ДМС України листом від 24.03.2017 №07/4823 разом зі справою позивача №2014 CV-0002, поданням Чопського прикордонного закону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 30.01.2017 №27/90, копією протоколу про його адміністративне затримання, копією постанови Ужгородського міськрайонного суду від 13.12.2016 та копією листа Управління ДМС України в Хмельницькій області від 24.02.2017 №07/2977, адресованого позивачу.

На підставі цього ДМС України прийняла рішення від 12.04.2017 №129-17, яким позбавила позивача додаткового захисту у зв`язку з тим, що він займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці України.

На реалізацію такого рішення ДМС України наказом Управління ДМС України в Хмельницькій області від 21.06.2019 №24 визнані недійсними видані позивачу посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, серії НОМЕР_1 терміном дії до 03.11.2019 та проїзний документ особи, якій надано додатковий, захист серії ТС 000204 з терміном дії до 03.11.2019.

Не погоджуючись із рішенням ДМС України від 12.04.2017 №129-17 про позбавлення його додаткового захисту, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із такого.

Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI) визначено порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

За пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частини шостої статті 10 Закону №3671-VI іноземець або особа без громадянства визнаються біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, та вважаються такими, які постійно проживають в Україні з моменту прийняття рішення про визнання їх біженцями або які безстроково на законних підставах перебувають на території України.

Частиною першою статті 11 Закону №3671-VI визначено, що статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:

1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);

2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;

3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;

5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Водночас частиною п`ятою цієї статті Закону №3671-VI передбачено підстави для позбавлення статусу особи, яка потребує додаткового захисту. Так, особа позбавляється статусу біженця або додаткового захисту, якщо вона займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.

За змістом статті 1 Закону України «Про основи національної безпеки України»:

- національна безпека - захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам у сферах правоохоронної діяльності, боротьби з корупцією, прикордонної діяльності та оборони, міграційної політики, охорони здоров`я, охорони дитинства, освіти та науки, науково-технічної та інноваційної політики, культурного розвитку населення, забезпечення свободи слова та інформаційної безпеки, кібербезпеки та кіберзахисту, соціальної політики та пенсійного забезпечення, житлово-комунального господарства, ринку фінансових послуг, захисту прав власності, фондових ринків і обігу цінних паперів, податково-бюджетної та митної політики, торгівлі та підприємницької діяльності, ринку банківських послуг, інвестиційної політики, ревізійної діяльності, монетарної та валютної політики, захисту інформації, ліцензування, промисловості та сільського господарства, транспорту та зв`язку, інформаційних технологій, енергетики та енергозбереження, функціонування природних монополій, використання надр, земельних та водних ресурсів, корисних копалин, захисту екології і навколишнього природного середовища та інших сферах державного управління при виникненні негативних тенденцій до створення потенційних або реальних загроз національним інтересам;

- національні інтереси - життєво важливі матеріальні, інтелектуальні і духовні цінності Українського народу як носія суверенітету і єдиного джерела влади в Україні, визначальні потреби суспільства і держави, реалізація яких гарантує державний суверенітет України та її прогресивний розвиток;

- загрози національній безпеці - наявні та потенційно можливі явища і чинники, що створюють небезпеку життєво важливим національним інтересам України.

Згідно з приписами статті 7 Закону України «Про основи національної безпеки України» на сучасному етапі основними реальними та потенційними загрозами національній безпеці України, стабільності в суспільстві є, поміж іншого, нелегальна міграція.

Пункт 14 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» містить визначення поняття «нелегальний мігрант».

Так, нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для позбавлення позивача статусу особи, яка потребує додаткового захисту, стало вчинення ним дій, що становлять загрозу національній безпеці України, а саме незаконний перетин ним кордону України з Словацькою Республікою у складі групи осіб.

Вказані обставини підтверджуються копією протоколу про адміністративне правопорушення від 28.11.2018, складеним стосовно позивача (під час складення протоколу він назвався ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та постановою Ужгородського міськрайонного суду від 13.12.2016 у справі № 308/12616/16-п.

Згідно з указаним протоколом позивачем вчинено адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною другою статті 204-1 КУпАП «Незаконне перетинання або спроба незаконного перетинання державного кордону України».

Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 13.12.2016 у справі №308/12616/16-п (в ЄДРСР № 63422900), докази стосовно оскарження якої в апеляційному порядку та її скасування за результатами такого перегляду в ЄДРСР відсутні, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною другою статті 204-1 КУпАП України, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400 грн. в дохід держави.

Цим судовим рішенням, зокрема, встановлено, що 28.11.2016 о 17 год. 15 хв. ОСОБА_1 був переданий на територію України під час прикордонно-представницької зустрічі згідно угоди про реадмісію осіб, який 27.11. 2016 незаконно в обхід ППР перетнув державний кордон із України в Словацьку Республіку у складі групи осіб, за що передбачена відповідальність за частиною другою статті 204-1 КУпАП України. В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просить провести судове засідання у його відсутності, вину у вчиненому порушенні визнає. Вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 01.12. 2016 ЗхРУ №196810 та іншими матеріалами справи.

Згідно з частиною шостою статті 68 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрали законної сили, є обов`язковою для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Зважаючи на викладене, обставини щодо вчинення позивачем вищевказаного правопорушення, встановлені постановою Ужгородського міськрайонного суду від 13.12.2016 у справі № 308/12616/16-п, не потребують доведення в межах даної адміністративної справи.

При цьому заслуговує на увагу відображене в указаній постанові суду визнання позивачем своєї вини щодо вчинення адміністративного правопорушення, що спростовує його доводи, викладені в позовній заяві, що проживаючи в Україні, він сумлінно виконував свої обов`язки згідно із законодавством України.

Наведене також підтверджує вчинення позивачем дій, що становлять загрозу національній безпеці України.

На момент спроби нелегального перетину кордону України із Словацькою Республікою позивач як особа, документована посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту, та проїзним документом особи, яка потребує додаткового захисту, реалізуючи свої права та свободи, міг в установленому порядку легально перетнути державний кордон України, не порушуючи її законодавство та не завдаючи шкоди національним інтересам України. Однак, такою легальною можливістю не скористався, що свідчить про відсутність у нього реальних намірів перебувати в статусі особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.03.2015 №338 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила №338).

Згідно з пунктом 7.1 Правил №338 рішення про втрату або позбавлення статусу біженця, або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути прийнято ДМС за поданням територіального органу ДМС за місцем проживання біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Пунктом 7.2 Правил №338 передбачено, що підставами для подання територіальному органу ДМС про втрату чи позбавлення статусу біженця та додаткового захисту є:

а) відомості, отримані безпосередньо територіальним органом ДМС щодо наявності підстав, зазначених у частині першій або п`ятій статті 12 Закону;

б) особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту;

в) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про втрату особою статусу біженця або додаткового захисту;

г) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про позбавлення особи статусу біженця або додаткового захисту.

Пункт 7.4 Правил №338 передбачає, що у разі отримання територіальним органом ДМС документів, що містять хоча б одну з підстав, що передбачені пунктом 7.2 або 7.3 цього розділу, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:

а) реєструє відповідні документи у журналі реєстрації клопотань (додаток 30) та здійснює їх перевірку шляхом збирання в установленому порядку додаткової інформації;

б) у письмовій формі інформує особу, якій надано статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про наявність підстав для втрати чи позбавлення її статусу біженця або додаткового захисту (крім випадків, коли відповідна особа подала заяву про наявність підстав для втрати нею статусу біженця або додаткового захисту).

Одночасно особі повідомляється, що під час розгляду відповідних матеріалів біженець або особа, якій надано додатковий захист, має право брати участь у розгляді шляхом надання відповідних пояснень (усних чи письмових) та надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання;

в) готує подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 31). Строк підготовки подання не може перевищувати двох місяців з дня отримання документів, що містять одну з підстав, передбачених пунктами 7.2 або 7.3 цього розділу.

У поданні про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обов`язково зазначаються відомості щодо підстав для підготовки такого подання (особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, клопотання органу Служби безпеки України чи іншого органу державної влади, власна ініціатива територіального органу ДМС), а також викладаються обставини, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У поданні також викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття відповідного рішення. Подання уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС (особи, яка здійснювала розгляд отриманих матеріалів) затверджується керівником структурного підрозділу територіального органу ДМС, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців, осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

У цьому поданні обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та назви установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Подання повинно включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

До подання долучаються документи, що підтверджують викладені у поданні факти, а також особова справа біженця або особи, яка потребує додаткового захисту;

г) долучає до особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, подання, документи, отримані під час підготовки подання.

З огляду на надходження до Управління ДМС України в Хмельницькій області подання Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 30.01.2017 №27/90 про позбавлення позивача статусу особи, що потребує додаткового захисту, названий територіальний орган ДМС України обґрунтовано звернувся з поданням до ДМС України про позбавлення позивача цього статусу.

Згадане подання за формою та змістом відповідає вимогам Правил №338, оскільки містить виклад обставин, що слугували підставою для позбавлення позивача додаткового захисту та підтверджують їх наявність; пропозицію щодо прийняття рішення про позбавлення позивача статусу особи, що потребує додаткового захисту; інформацію про країну походження заявника з посиланням на її джерела; до подання долучені документи, що підтверджують викладені у поданні факти, а також особова справа особи, яка потребує додаткового захисту; подання затверджене керівником структурного підрозділу Управління ДМС України в Хмельницькій області, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців, осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Доцільно звернути увагу, що на виконання пункту 7.4 Правил №338 Управління ДМС України в Хмельницькій листом від 24.02.2017 №07/2977 повідомило позивача про ініціювання стосовно нього підготовки подання щодо позбавлення статусу особи, що потребує додаткового захисту, та роз`яснено його право під час розгляду відповідних матеріалів надати усні та письмові пояснення, а також матеріали, що можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання.

Указане повідомлення надіслане позивачу за адресою, що містилася в матеріалах його справи №204 CV-0002, проте повернулося до Управління ДМС України в Хмельницькій області неврученим з відміткою підприємства поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання», що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Як зазначено в поданні Управління ДМС України в Хмельницькій області від 23.03.2017, станом на 23.03.2017 позивач до названого Управління жодних пояснень щодо вищевказаної ситуації не надіслав, що свідчить про його ймовірну незацікавленість у вирішенні згаданого питання або відсутності на території України.

У зв`язку з цим Управління ДМС України в Хмельницькій області застосувало в поданні від 23.03.2017 пункт 116 Руководства по процедурам и критериям определения статуса беженцев. Тематические рекомендации по международной защите (согласно Конвенции 1951 года и Протоколу 1967 года, касающихся статуса беженцев). -К.: ВАITE , 2013. -264 с., відповідно до якого Положения, касающиеся прекращения статуса негативны по своему характеру и представляют собой исчерпывающий список. Поэтому их следует толковать ограничительно и никакие другие причины, по принципу аналогии, не смогут быть приведены в оправдание изьятия статуса беженца. Само собой разумеется, что если беженец по каким-либо причинам не желает больше считаться таковым, то не может быть и речи о продолжении пребывания его в этом статусе и о предоставлении ему международной защиты.

Як уже згадувалось, позивач є громадянином Сирії.

Факт війни та збройних конфліктів в Сирійській Арабській Республіці є загальновідомим та в силу частини третьої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства не потребує доказування.

Однак, всупереч твердженню позивача, що при вирішенні питання про позбавлення його додаткового захисту, відповідачем не аналізувалася інформація по країні його походження, зі змісту подання Управління ДМС України в Хмельницькій області від 23.02.2017 вбачається, що назване Управління проаналізувало інформацію по Сирії, відобразивши в поданні висновок про його можливість безперешкодно повернутися в Дамаск і не хвилюватися, що його заарештують або примусять воювати, обґрунтовуючи прийняттям президентом Сирії Башар Асадом указу про загальну амністію: «Президент Сирии Башар Асад обьявил амнистию дезертировавшим из сирийской армии. Об этом сообщает государственное телевидение республики со ссылкой на текст декрета, подписанного главой государства. В документе отмечается, что амнистия касается сирийцев, находящихся как на территории своей страны, так и за ее пределами» ( http://polit.ru/news/2015/07/25/amnesty (12.04.2016).

Відповідно до пункту 7.7 Правил №338 за результатами всебічного вивчення та оцінки документів і матеріалів, що долучені до особової справи, яка надійшла разом з поданням, ДМС приймає одне з таких рішень (додаток 32):

а) про втрату статусу біженця або додаткового захисту;

б) про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту;

в) про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

г) про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За приписами пункту 7.8 Правил №338 рішення, передбачене пунктом 7.7 цього розділу, приймається ДМС протягом місяця з дня отримання подання територіальному органу ДМС та особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Строк прийняття рішення може бути продовжено згідно з наказом ДМС, але не більш як до трьох місяців.

Суд уважає, що відповідач, опрацювавши подання Управління ДМС України в Хмельницькій області від 23.03.2017 про позбавлення позивача статусу особи, що потребує додаткового захисту, та долучені до цього подання докази, обґрунтовано, з дотриманням установленої законодавством процедури та строку прийняв оскаржуване рішення від 12.04.2017 №129-17 про позбавлення позивача додаткового захисту, погодившись із доводами названого територіального органу ДМС України, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці та про можливість його повернення до країни громадянської приналежності.

Суд критично сприймає доводи позивача про неможливість його повернення до Сирії, у разі, якщо оскаржуване рішення ДМС України від 12.04.2017 №129-17 не буде визнане протиправним і скасоване судом, тим, що у нього в Україні є дружина - громадянка України, і наведене призведе до розлучення із нею та розірвання сімейних зв`язків, оскільки на підтвердження одруження із громадянкою України, наявності у нього в Україні дітей, тобто створення в Україні сім`ї, позивач не надав до суду жодного доказу.

Ураховуючи викладене, суд не вбачає підстав для визнання протиправним і скасування оскаржуваного рішення ДМС України від 12.04.2017 №129-17 про позбавлення позивача додаткового захисту.

Підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат між сторонами відсутні.

Керуючись статтями 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко