Справа № 813/851/16
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2020-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 813/851/16

адміністративне провадження № К/9901/29988/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді: Калашнікової О.В.,

суддів: Білак М.В., Єресько Л.О.,

розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу № 813/851/16

за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за касаційною скаргою Державної фіскальної служби України на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2019 року (колегія суддів у складі головуючого судді - Кузьмича С. М., суддів: Улицького В.З., Шавеля Р.М.,)

І РУХ СПРАВИ

1. У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України), Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області (ГУ ДФС України у Львівській області), у якому просив визнати протиправним і скасувати наказ ДФС України від 15 лютого 2016 року № 32-ДС про звільнення з роботи, поновити його на посаді заступника начальника ГУ ДФС України у Львівській області і стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

2. В обґрунтування позову вказував, що ним не вчинялося одноразового грубого порушення трудової дисципліни, фактично його звільнено за неналежний контроль діяльності ДП «Виробничо-сервісний центр у Львівській області», що є триваючим порушенням.

3. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 10 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

4. Постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 липня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

5. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

6. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2019 року скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року та прийнято нове, яким суд вирішив адміністративний позов задовольнити. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 15 лютого 2016 року № 32 - ДС «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління ДФС у Львівській області. Стягнути з Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 лютого 2016 року по 24 вересня 2019 року.

7. Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, Державна фіскальна служба України звернулася із касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

8. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Калашнікової О.В., суддів: Білак М.В., Губської О.А. ухвалою від 27 листопада 2019 року відкрив провадження за касаційною скаргою Державної фіскальної служби України на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2019 року у справі №813/851/16.

9. Позивач подав відзив на касаційну скаргу, в якому, із посиланням на практику Верховного Суду у даній категорії справ, просив залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

II ОБСТАВИНИ СПРАВИ

10. Наказом ДФС України від 25 листопада 2014 року № 1550-о ОСОБА_1 призначений в порядку переведення на посаду заступника начальника ГУ ДФС у Львівській області.

11. Згідно з наказами ГУ ДФС у Львівській області від 2 грудня 2015 року № 56 та від 28 липня 2015 року № 470 «Про розподіл обов`язків між керівництвом ГУ ДФС у Львівській області» заступник начальника ГУ ДФС у Львівській області Лемішовський В.І. здійснює, у тому числі, керівництво ДП «Виробничо-сервісний центр у Львівській області», що перебуває у державній власності.

12. На підставі доповідної записки Департаменту фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку від 12 серпня 2015 року щодо фактів можливих порушень під час оформлення документів щодо передачі об`єктів нерухомого майна, які перебувають на балансі ГУ ДФС у Львівській області, а також перевірки причин збитковості ДП «Виробничо-сервісний центр у Львівській області», 13 серпня 2015 року ДФС України ініціювало проведення службової перевірки, у тому числі, щодо виконання ОСОБА_1 службових обов`язків.

13. Акт про результати службової перевірки складено 28 серпня 2015 року.

14. Перевіркою встановлено, що ДП «Виробничо-сервісний центр у Львівській області» за І квартал 2015 року отримало значні збитки, кредиторська заборгованість станом на 1 квітня 2015 року є більшою, у порівнянні з показником на початку року. Підприємство продовжило тенденцію збільшення збитків у ІІ кварталі 2015 року, а сума кредиторської заборгованості станом на 1 липня 2015 року збільшилась, у порівнянні з попереднім кварталом.

15. Протягом І півріччя 2015 року на рахунок ДП «Виробничо-сервісний центр у Львівській області» від ГУ ДФС у Львівській області перераховано платежі за комунальні послуги, в тому числі за І квартал 2015 року, однак такі кошти використовувались не за призначенням, що призвело до збільшення заборгованості перед енергопостачальними компаніями. Зокрема, частину коштів було використано для виплати протягом січня-липня 2015 року премій та надбавок керівнику ДП, що не допускалося умовами контракту у разі збитковості підприємства, а також іншим працівникам ДП.

16. Також, перевіркою встановлено, що на балансі ГУ ДФС у Львівській області обліковується нерухоме майно, розташоване у селі Майдан Жовківського району, яке передане в користування ДП «Виробничо-сервісний центр у Львівській області». Перевіркою виявлено розбіжності між даними бухгалтерського обліку майна та даними Єдиного реєстру об`єктів державної власності, а саме: в бухгалтерському обліку нерухоме майно значиться як окремі об`єкти (будівлі), тоді як в реєстрі відображено одним об`єктом - база відпочинку «Чарівні озера». Більша частина цього нерухомого майна не експлуатується та зазнає значної руйнації, дерев`яні будинки занедбані; штучні озера, замощення та благоустрій території потребують відновлення.

17. Згідно з висновком акту службової перевірки погіршення економічного стану ДП «Виробничо-сервісний центр у Львівській області», невиконання показників фінансових планів протягом І та ІІ кварталів 2015 року, недотримання директором ДП ОСОБА_2 умов «Контракту з керівником підприємства, що є у державній власності», укладеного 26 серпня 2014 року з ГУ Міндоходів у Львівській області, стали можливим внаслідок неналежного виконання заступником начальника ГУ ДФС у Львівській області Лемішовським В.І. своїх посадових обов`язків.

18. 19 серпня 2015 року від позивача відібрано письмові пояснення щодо контролю за діяльністю ДП «Виробничо-сервісний центр у Львівській області».

19. 16 вересня 2015 року Головою ДФС України прийнято наказ № 698 «Про результати службової перевірки», згідно з яким вирішено звільнити позивача із займаної посади за одноразове грубе порушення, що проявилось у незабезпеченні належного виконання службових обов`язків, визначених підпунктом 6 пункту 5, підпункту 2 пункту 12 Положення про ГУ ДФС у Львівській області, наказами ГУ ДФС у Львівській області від 2 грудня 2014 року № 56, від 28 липня 2015 року № 470. Однак, оскільки ОСОБА_1 в період з 31 серпня 2015 року перебував на лікарняному, питання щодо його звільнення відкладено до дня його виходу на роботу.

20. Позивач був тимчасово непрацездатним по 12 лютого 2016 року включно.

21. Наказом ДФС України від 15 лютого 2016 року № 32-ДС, прийнятим на виконання пункту 1 наказу від 16 вересня 2015 року № 696, позивача звільнено за пунктом 1 статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за одноразове грубе порушення трудових обов`язків.

ІIІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

22. Суд першої інстанції, розглядаючи справу по суті, прийшов до висновку, що позивачем неналежно організовано роботу підпорядкованого ДФС України підприємства та не вжито заходів реагування на порушення керівником ДП «Виробничо-сервісний центр у Львівській області» умов контракту, що було виявлено під час перевірки. А, отже, щодо позивача правомірно застосовано стягнення.

Надаючи правову оцінку юридичній кваліфікації підстави звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), з огляду на його посадові обов`язки, суд першої інстанції зазначив, що систематичне невиконання особою покладених на неї обов`язків, як і одноразове грубе порушення, є підставою для о застосування ч. 1 ст. 41 КЗпП України та звільнення особи з займаної посади.

23. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи постанову суду першої інстанції дійшов висновку, що, застосовуючи до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з підстави одноразового грубого порушення трудових обов`язків (п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України), відповідач не навів у наказі про звільнення конкретного порушення. Натомість, в оскаржуваному наказі йдеться про тривале, системне порушення позивача, а саме - неналежне виконання службових обов`язків, що виключає застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення з підстави одноразового грубого порушення трудових обов`язків.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

24. У касаційній скарзі касатор вказав, що вчинення позивачем ряду порушень, за жодне із яких він не був притягнутий до дисциплінарної відповідальності, виключає можливість застосування до нього пункту 3 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, оскільки підставою для звільнення за даною нормою є застосування до працівника раніше заходів дисциплінарного громадського стягнення. Відтак, касатор вважає, що у даному випадку неналежне виконання позивачем своїх посадових обов`язків слід трактувати саме як одноразове грубе порушення.

25. Відповідач також вказує на те, що суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку, не навів у своєму рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

26. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.

27. Аналізуючи доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів Верховного Суду дійшла наступних висновків.

28. Відповідно до статті 14 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII (яка діяла на час проведення службової перевірки) дисциплінарні стягнення застосовуються до державного службовця за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, пов`язаних з проходженням державної служби, а також за порушення правил професійної етики, інший вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює.

29. Загальні підстави припинення державної служби визначено КЗпП України. Крім загальних підстав, державна служба припиняється у випадках, передбачених статтею 30 Закону України «Про державну службу».

30. У статті 40 КЗпП України перелічено випадки, коли власник або уповноважений ним орган має право з власної ініціативи розірвати трудовий договір з працівником, а статтею 41 цього Кодексу визначено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.

31. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання.

32. Направляючи дану справу на новий розгляд до суду першої інстанції Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року зазначив, що одноразове грубе порушення трудових обов`язків, як підстава розірвання трудового договору з ініціативи власника уповноваженого ним органу, має місце тоді, коли грубе порушення трудових обов`язків є одноразовим, а не тривалим і системним, що може бути підставою для звільнення за інших підстав. Під разовим порушенням необхідно розуміти таку протиправну поведінку, що є обмеженою в часі та вчиненою саме разово (одну дію або бездіяльність). Не є одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків тривале, неналежне «керування» роботою установи, ослаблення контролю за робою підлеглих тощо.

33. Одноразове грубе порушення службових обов`язків є самостійною підставою для припинення трудового договору, а тому суб`єкт владних повноважень має визначити, у чому конкретно полягає одноразове грубе порушення трудових обов`язків з боку працівника. При розгляді справ про поновлення на роботі суди мають з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом і перевіряти їх на відповідність закону.

34. Верховний Суд вказав, що суди першої та апеляційної інстанцій у справі №813/851/16 не надали жодної правової оцінки юридичній кваліфікації підстави звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, з огляду на його посадові обов`язки. Вирішуючи спір, суди не з`ясували обґрунтованість звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, не встановили, чи можна кваліфікувати проступок ОСОБА_1 як одноразове грубе порушення ним своїх трудових обов`язків, та не вказали ознаки цього проступку.

35. Виконуючи вимоги зазначеної вище постанови Верховного Суду, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що у наказі ДФС України від 15.02.2016 № 32-ДС про звільнення ОСОБА_1 йдеться про неналежне виконання службових обов`язків, визначених пп. 6 п. 5, пп. 2 п. 12 Положення про ГУ ДФС у Львівській області, наказами ГУ ДФС у Львівській області від 02.12.2014 № 56, від 28.07.2015 № 470. Вказане стало підставою для звільнення позивача із займаної посади за одноразове грубе порушення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

36. Разом з тим, як обґрунтовано зазначив суд апеляційної інстанції, застосовуючи до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з підстави одноразового грубого порушення трудових обов`язків, відповідач не навів у наказі про звільнення конкретного порушення, вчиненого позивачем.

37. Натомість, в оскаржуваному наказі йдеться про тривале, системне порушення з боку позивача, а саме - неналежне виконання службових обов`язків, що полягало у виплаті премії та надбавки за інтенсивність праці та особливий характер роботи директору Державного підприємства «Виробничо-сервісний центр Міністерства доходів і зборів України у Львівській області» (правонаступником якого є ДП «Виробничо-сервісний центр у Львівській області») ОСОБА_2 протягом 7 місяців 2015 року, не зважаючи на збиткову діяльність ДП «Виробничо-сервісний центр у Львівській області». Вказане суперечило п. 3.1 контракту з керівником ДП «Виробничо-сервісний центр у Львівській області» ОСОБА_2 , яким передбачено, що щомісячні премії, надбавки та доплати виплачуються керівнику лише при забезпеченні в цілому прибуткової діяльності підприємства.

38. Аналізуючи зазначені вище обставини, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що наведені у спірному наказі відповідача порушення вказують на їх триваючий, систематичний характер, що унеможливлює їх правову кваліфікацію як одноразового грубого порушення.

39. У постанові від 26 червня 2019 року по справі №805/1256/16-а Верховний Суд за аналогічних обставин висловив правову позицію, відповідно до якої звільнення особи за порушення, яке має триваючий, а не разовий характер, за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП є неправомірним. Саме по собі неналежне виконання службових обов`язків та організації роботи і контролю не дає підстав для звільнення за вказаною нормою.

40. Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу Державної фіскальної служби України від 15.02.2016 № 32 - ДС «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлення останнього на посаді заступника начальника Головного управління ДФС у Львівській області.

41. Доводи касаційної скарги в цій частині не спростовують наведених вище висновків.

42. Стосовно посилань касатора на те, що суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку, не навів у своєму рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню, колегія суддів зазначає таке.

43. Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

44. Згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

45. Відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

46. Згідно абз. 1, 2 п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

47. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

48. Судом апеляційної інстанції досліджено довідку № 05-32-254 від 01.04.2016 року, яка міститься у матеріалах справи, відповідно до якої середньомісячна та середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , який працював у ГУ ДФС у Львівській області, за два місяці, що передують лютому 2016 року (грудень 2015 - січень 2016) становить: нараховано середньомісячна 5932, 08 грн; нарахована середньоденна 282, 48 грн.

49. Апеляційний суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення з Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15.02.2016 року по 24.09.2019 року та вказав, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу має здійснити роботодавець при виконанні судового рішення.

50. Разом з тим, пунктом 6 постанови Пленуму Верховного суду України від грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язку роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримай цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає резолютивній частині рішення.

51. Така позиція відповідає усталеній практиці Верховного Суду, відповідно до якої суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає.

52. Оскільки суд апеляційної інстанції встановив, що розрахунковою величиною відповідно до Порядку №100 є нарахована позивачу середньоденна заробітна плата 282,48 грн. за два місяці (грудень 2015 - січень 2016), що передують звільненню - 15.02.2016 року, а час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 15 лютого 2016 року по 24 вересня 2019 року становить 901 робочий день, то, з урахуванням абз. 2 п. 8 Порядку № 100, до виплати належить сума середньої заробітної плати у розмірі 259316,64 грн. із врахуванням обов`язкових платежів та зборів (282,48 грн. * 918 робочих днів).

53. Частинами 1, 4 статті 351 КАС України передбачено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

54. З огляду на викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для зміни постанови суду апеляційної інстанції шляхом викладення абзацу п`ятого її резолютивної частини наступним чином: «Стягнути з Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 лютого 2016 року по 24 вересня 2019 року у розмірі 259316, 64 грн. (двісті п`ятдесят дев`ять тисяч триста шістнадцять гривень шістдесят чотири копійки) із врахуванням обов`язкових платежів та зборів».

55. В решті - постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.

56. Зважаючи на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

57. Керуючись статтями 341, 344, 349, 351, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду,-

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу Державної фіскальної служби України - задовольнити частково.

2. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2019 року по справі №813/851/16 змінити, виклавши абзац п`ятий її резолютивної частини наступним чином: «Стягнути з Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 лютого 2016 року по 24 вересня 2019 року у розмірі 259 316,64 грн. (двісті п`ятдесят дев`ять тисяч триста шістнадцять гривень шістдесят чотири копійки) із врахуванням обов`язкових платежів та зборів».

3. В решті - постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2019 року по справі №813/851/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

СуддіО.В. Калашнікова М.В. Білак Л.О. Єресько