Справа № 640/24993/19
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2020 року м. Київ №640/24993/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація»
доНаціональної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг
провизнання протиправним та зупинення виконання розпорядження
встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у якому просило суд, з урахуванням уточнень:

- скасувати дію пункту 1 констатуючої частини та пункт 1 резолютивної частини розпорядження №2391 від 26 листопада 2019 року, виданого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване розпорядження відповідача прийнято в результаті неправильного застосування суб`єктом владних повноважень норм матеріального права, з перевищенням повноважень, визначених Конституцією та Законами України, в зв`язку із чим є протиправним та підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідачем подано відзив на позов, у якому позов не визнано. Відповідачем зазначено про те, що в ході проведення контролюючого заходу встановлено ряд порушень позивачем вимог законодавства, що стало підставою для видання оскаржуваного розпорядження. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить відмовити у їх задоволенні.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідачем, на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» було надіслано вимогу про надання інформації №4377/16-Л від 12 червня 2019 року стосовно надання документів та відомостей щодо договорів, за якими позичальники прострочили виконання умов договору(ів) (повернення кредиту).

За результатами аналізу наданої позивачем відповіді на вказану вимогу Нацкомфінпослуг встановлено, що Товариством укладалися договори на суму, що не перевищувала розмір однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору, а саме: у 2018 році - 3723, 00 грн., у 2019 році - 4173,00 грн. На зазначені правовідносини розповсюджуються положення Закону України «Про захист прав споживачів».

У зв`язку з чим Нацкомфінпослуг було складено Акт про правопорушення, вчинені Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» на ринку фінансових послуг від 05 листопада 2019 року №1821/16-5/15, яким встановлено порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» вимог законодавства про фінансові послуги, а саме:

- частини другої статті 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка встановлює, що фінансові установи в України діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм закону України, які встановлюють особливості їх діяльності;

- пункту 5 частин третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 відсотків продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

В подальшому позивачем отримано розпорядження від 26 листопада 2019 року №2391 «Про застосування заходу впливу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація», відповідно до якого Нацкомфінпослуг постановила зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» усунути порушення законодавства про фінансові послуги та повідомити комісію про усунення порушення з наданням підтверджуючих документів у термін включно до 26 грудня 2019 року.

Позивач, вважаючи вказане рішення відповідача протиправним, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-III встановлено, що ринки фінансових послуг - це сфера діяльності учасників ринків фінансових послуг з метою надання та споживання певних фінансових послуг. До ринків фінансових послуг належать професійні послуги на ринках банківських послуг, страхових послуг, інвестиційних послуг, операцій з цінними паперами та інших видах ринків, що забезпечують обіг фінансових активів.

Згідно абзацу четвертого частини першої статті 21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо інших ринків фінансових послуг - національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Відповідно до пункту 2, 3 частини першої статті 27 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» основними завданнями національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, є: здійснення державного регулювання та нагляду за наданням фінансових послуг та додержанням законодавства у цій сфері; захист прав споживачів фінансових послуг шляхом застосування у межах своїх повноважень заходів впливу з метою запобігання і припинення порушень законодавства на ринку фінансових послуг.

Частиною першою статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції, серед іншого: розробляє і затверджує нормативно-правові акти, обов`язкові до виконання центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, учасниками ринків фінансових послуг, їх об`єднаннями, контролює їх виконання; проводить самостійно чи разом з іншими державними органами перевірку діяльності учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг), а також інших юридичних осіб та фізичних осіб, які здійснюють діяльність з надання фінансових послуг, для якої законом встановлені вимоги щодо одержання ліцензії та/або реєстрації, без відповідної ліцензії та/або реєстрації; у разі порушення законодавства про фінансові послуги, нормативно-правових актів національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу та накладає адміністративні стягнення.

Відповідно до положень статті 30 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, має право проводити в межах своїх повноважень перевірку (інспекцію) діяльності учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг), їх афілійованих та споріднених осіб.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що Нацкомфінпослуг уповноважена на здійснення державного нагляду (контролю) за наданням фінансових послуг із дотримання вимог та додержанням законодавства у цій сфері учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг).

Стосовно доводів, покладених в основу спірного розпорядження та акту перевірки, суд зазначає наступне.

В акті та розпорядженні про правопорушення відповідачем зроблено висновок про те, що умови договорів позики, укладених позивачем з фізичними особами, які підпадають під дію Закону України «Про споживче кредитування», порушують вимоги статті 21 вказаного Закону в частині перевищення сукупної суми неустойки (штрафу, пені), нарахованої за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, половини суми, одержаної споживачем за таким договором.

Позивачем зазначено, що укладені ним договори позики не порушують наведені вимоги Закону України «Про споживче кредитування», а відповідачем помилково та протиправно ототожнено нарахування неустойки (штрафу, пені) за несвоєчасне повернення наданих в позику грошових коштів із розміром збільшених процентів за користування позичковими коштами.

Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначаються Законом України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про споживче кредитування» законодавство про споживче кредитування в Україні ґрунтується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів щодо надання послуг споживачам.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Відповідно до частини другої статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, в договорах позики, укладених позивачем з позичальниками (споживачами), відсутні умови про нарахування неустойки за несвоєчасне повернення позики (розділ 3 договорів).

Водночас, вказаними договорами передбачений підвищений розмір процентів за користування позикою, у разі її несвоєчасного повернення (п. 3.3. договорів).

Відповідно до частин першої, другої статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частина перша статті 1046 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Пунктом 11 частини першої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у договорі про споживчий кредит зазначаються, зокрема, інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами пункту 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частинами першою, другою, третьою статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дозволяє зробити висновок, що законодавець розрізняє наступні поняття:

1) проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами (стаття 536, частина перша статті 1048 ЦК України);

2) проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання (частина 2 статті 625 ЦК України);

3) неустойка (стаття 549 ЦК України).

З огляду на положення пункту 11 частини першої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», в договорі про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань можливо передбачити як неустойку, так і підвищену процентну ставку.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з частиною 3 статті 6 ЦК України сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року №910/10156/17, наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановивши в договорах позики збільшений розмір процентів, у зв`язку з простроченням сплати боргу, сторони скористались своїм правом, передбаченим частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, обравши саме таку міру відповідальності за порушення грошового зобов`язання, яку не можна ототожнювати з неустойкою, оскільки остання за чинним законодавством є іншим окремим видом відповідальності (штрафною санкцією).

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником.

З наведених норм слідує, що нарахування процентів пов`язується із застосуванням індексу інфляції та орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду від 08 травня 2018 року №910/16725/17, від 08 лютого 2018 року №826/26790/15, від 18 липня 2018 року №2а-11853/10/1570, від 15 квітня 2020 року №807/542/17, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц).

Отже проценти, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року №464/3790/16-ц).

Відповідальність, передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки. Беручи до уваги подібність правової природи статті 549 Цивільного кодексу України (щодо сплати пені) та статті 625 Цивільного кодексу України (щодо сплати трьох процентів річних), передбачена цими статтями відповідальність може застосовуватись незалежно одна від одної. Чинне цивільне законодавство не забороняє визначення сторонами в договорі різних видів забезпечення зобов`язань. При цьому нарахування та стягнення неустойки (пені) в разі прострочення виконання зобов`язання (стаття 549 Цивільного кодексу України) є правом кредитора, реалізація якого жодним чином не залежить від застосування інших видів цивільно-правової відповідальності, передбачених законом за порушення зобов`язання (стаття 625 Цивільного кодексу України).

З огляду на зазначене, заходи відповідальності за порушення грошового зобов`язання та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена.

Відповідно до пунктів 4.1., 4.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17 грудня 2013 року №14, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв`язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Таким чином, суд вважає помилковою позицію Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, якою ототожнено нарахування підвищеної процентної ставки за користування несвоєчасно повернутою позикою з нарахуванням неустойки і зроблено висновок про порушення позивачем обмеження, передбаченого частиною другою статті 21 Закону України «Про споживче кредитування», в якому мова йде виключно про граничний розмір неустойки (штрафу, пені), а не процентів за користування позикою.

Також в акті про правопорушення відповідачем та розпорядженні викладено висновок про те, що договори позики, укладені позивачем з фізичними особами, які не підпадають під дію Закону України «Про споживче кредитування», порушують вимоги пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині включення до таких договорів несправедливих умов, а саме встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

У додатку 2 до акту про правопорушення відповідачем викладений перелік договорів позики, за умовами яких нараховані Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» проценти перевищують суму наданого позичальникам кредиту, що, на думку відповідача, свідчить про несправедливість умов таких договорів.

Розглядаючи питання правомірності висновків відповідача щодо кваліфікації умов договорів позики несправедливими, суд виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої, пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до пункту 3.3 договорів позики, загальний розмір компенсації за несвоєчасне повернення позики, передусім залежить не від розміру процентної ставки, встановленої кредитодавцем, а від кількості днів прострочення повернення позики, допущених позичальником, яка в кожному конкретному випадку є різною та може як перевищувати (у разі тривалого прострочення), так і не перевищувати п`ятдесят відсотків суми кредиту.

Таким чином, суд вважає необґрунтованими висновки відповідача про встановлення позивачем непропорційно великої суми компенсації, яка перевищує п`ятдесят відсотків вартості продукції, оскільки такі висновки спростовуються умовами договорів, досліджених судом.

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладені позивачем договори кредитування є правочинами в розумінні положень Цивільного кодексу України.

Положеннями статті 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, недійсність (несправедливість) умов укладених договорів позики повинна встановлюватися судовим рішенням.

У даному випадку договори або їх частини недійсними, в тому числі і умови примірного договору, у судовому порядку не визнавалися. При виявленні несправедливих умов договору Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг не наділена повноваженнями визнавати окремі положення договору недійсними (нікчемними). Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не на підставі рішення контролюючого органу.

У контролюючого органу відсутні повноваження щодо визнання правочинів недійсними при проведенні перевірки, оскільки законодавством встановлено спеціальну судову процедуру для цього (постанова Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №826/15850/17).

Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження обставин про те, що досліджувані умови договору, укладені позивачем, визнано недійсними у судовому порядку.

Частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Надаючи правову оцінку вказаним вище рішенням суб`єкта владних повноважень суд, відповідно до частин першої, другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та вона набула чинності для України 11 вересня 1997 року.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Аналізуючи оскаржуване рішення, суд зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Європейським Судом з прав людини у рішенні у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) №37801/97 від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватись виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Висновки відповідача про невідповідність укладених позивачем із фізичними особами договорів кредитування вимогам законодавства та наявність підстав для визнання їх недійсними не підтверджено відповідними судовими рішеннями. Доказів зворотного суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не доведено порушення позивачем вимог законодавства, наведених в акті про правопорушення, з огляду на що прийняте Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг розпорядження від 26 листопада 2019 року №2391 «Про застосування заходу впливу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами першою-другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявного у матеріалах справи платіжного доручення №1378 від 13 грудня 2019 року позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 1921,00 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд вказує про присудження на користь позивача судових витрат по сплаті судового збору у межах вказаної суми.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» задовольнити.

2. Скасувати пункт 1 констатуючої частини та пункт 1 резолютивної частини Розпорядження №2391 від 26 листопада 2019 року, видане Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

3. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» (030124, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, 4, офіс 520, ) за рахунок бюджетних асигнувань Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (01001, м. Київ, вулиця Б. Грінченка, 3, ) понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1921,00 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко