Справа № 120/2037/20-а
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 серпня 2020 р. Справа № 120/2037/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шаповалової Т.М., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства енергетики та захисту довкілля України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

19.05.2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Міністерства енергетики та захисту довкілля України та просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.07.2019 року по 03.05.2020 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що наказом від 21.01.2019 року №17-0 ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника управління роботи з персоналом Міністерства екології та природніх ресурсів України.

Не погодившись із таким рішенням позивач звертався до суду. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.07.2019 року ОСОБА_1 поновлено на роботі та зобов`язано стягнути з Міністерства екології та природніх ресурсів України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.01.2019 року по 09.07.2019 року в сумі 242345,25 грн..

Наказом в.о. державного секретаря Міністерства енергетики та захисту довкілля від 04.05.2020 року № 371-к позивача поновлено на посаді директора Департаменту роботи з персоналом з 22 січня 2019 року з посадовим окладом згідно штатного розпису. Однак станом на день подання позову середній заробіток за час вимушеного прогулу не був виплачений позивачу.

В зв`язку із зазначеними обставинами позивач звернувся до суду, оскільки вважає, що відповідно до вимог ст.ст.235, 236 КЗпП підлягає виплаті середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 25.05.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в судове засідання, встановлено відповідачу строк на подачу відзиву на позовну заяву.

Ухвалу суду відповідачем отримано 01.06.2020 року.

Згідно ч.1 ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше 60 днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.4 ст.243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим кодексом строків розгляду відповідно справи, заяви чи клопотання.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.250 КАС України).

Водночас суд зазначає, що 02.04.2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" №540-ІХ, яким, зокрема, внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: розділ VI "Прикінцеві положення" доповнено пунктом 3 такого змісту:

"3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

17.07.2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18.06.2020 року, яким пункт 3 Прикінцевих положень КАС України викладено в наступній редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Крім того, Законом від 18.06.2020 року встановлено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Разом з тим, станом на 11.08.2020 згідно даних системи діловодства спеціалізованого суду відзиву на позовну заяву чи будь-яких інших заяв щодо продовження процесуальних строків від відповідача не надходило.

Враховуючи наведене, відповідно до ч.6 ст.162 КАС України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, встановив наступне.

Наказом в.о. державного секретаря Міністерства екології та природних ресурсів України № 17-о від 21.01.2019 року позивача звільнено з посади начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України за угодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Не погоджуючись із зазначеним наказом, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.07.2019 року у адміністративній справі № 120/930/19-а за позовом ОСОБА_1 до Міністерства екології та природніх ресурсів, залишеним без змін постановами Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.09.2019 року та Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.03.2020 року визнано протиправним та скасовано наказ №17-0 від 21.01.2019 року виконуючого обов`язки державного секретаря Міністерства екології та природних ресурсів України Гаврилюк О.С. про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України; поновлено позивача на посаді начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України з 22.01.2019 року; стягнуто з Міністерства екології та природних ресурсів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.01.2019 року по 09.07.2019 року в сумі 242345, 25 грн. (двісті сорок дві тисячі триста сорок п`ять гривень двадцять п`ять копійок) з відповідними відрахуваннями загальнообов`язкових платежів.

Однак рішення суду про поновлення позивача на роботі не виконувалося.

На підтвердження зазначених обставин до суду надано відповіді на звернення позивача та на адвокатський запит.

Так, згідно відповіді від 15.11.2019 року в.о. державного секретаря Міністерства енергетики та захисту довкілля України повідомив позивача про те, що питання про поновлення на роботі позивача буде вирішено після розгляду касаційної скарги Міністерства Верховним судом.

Відповідно до відповіді від 06.03.2020 року на адвокатський запит Міністерство повідомило адвоката Заєць Б.В. про те, що виконавчого листа про виконання рішення суду не отримувало, питання про поновлення позивача буде вирішено після розгляду касаційної скарги Верховним судом.

Також зазначеним листом повідомило, що відповідно до постанови КМУ від 02.09.2019 року №829 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» Міністерство екології та природних ресурсів України перейменовано на Міністерство енергетики та захисту довкілля України.

Відповідно до Наказу Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 04 травня 2020 року №371-кОСОБА_1 поновлено на посаді директора Департаменту роботи з персоналом з 22 січня 2019 року з посадовим окладом відповідно до штатного розпису. Також п.5 Наказу вказано Департаменту бухгалтерського обліку та звітності провести відповідні розрахунки та виплати згідно із законодавством України.

В зв`язку із тим, що рішення суду про поновлення його на роботі не виконувалося до 04.05.20 року позивач вважає, що йому має бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.07.2019 року по 03.05.2020 року.

При цьому позивач зазначає, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 2107,35грн.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд враховує наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

У силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Положеннями статті 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Разом з тим, суд звертає увагу, що вказана норма не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в разі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказує на його бажання бути поновленим на роботі.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 КАС України, негайно виконуються постанови суду присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Частиною другою статті 372 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Таким чином, законодавство України передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина 3 статті 14 КАС України).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04) зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Відповідно до частини другої статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Розмір грошового зобов`язання, що підлягає стягненню визначається відповідно до приписів Порядку №100, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року, згідно з якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 порядку № 100).

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.07.2019 року у адміністративній справі № 120/930/19-а за позовом ОСОБА_1 до Міністерства екології та природніх ресурсів, залишеним без змін постановами Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.09.2019 року та Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.03.2020 року вирішено стягнути з Міністерства екології та природних ресурсів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.01.2019 року по 09.07.2019 року в сумі 242345, 25 грн. (двісті сорок дві тисячі триста сорок п`ять гривень двадцять п`ять копійок) з відповідними відрахуваннями загальнообов`язкових платежів.

Зазначеним рішенням встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 2107,35 грн.

Позивач також посилається на зазначений розрахунок в позовній заяві.

Ч. 4 ст.78 Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи наведене, при визначенні суми середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, судом береться до уваги розрахунок визначений рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.07.2019 року у адміністративній справі №120/930/19-а.

За період з 10.07.2019 року по день поновлення позивача на посаді (03.05.2020 року включно) кількість робочих днів становить 206 днів.

Таким чином, середній заробіток втрачений за час вимушеного прогулу з 10.07.2020 року по 03.05.2020 року становить 434114,1 грн (206*2107,35 грн)

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах стягнення за один місяць.

Відтак, враховуючи положення статті 371 КАС України, до негайного виконання підлягає стягнення середнього заробітку в межах стягнення за один місяць.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачами не доведено безпідставність вимог щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення та тривалого невиконання рішення суду про його поновлення.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл витрат на правничу допомогу у цій справі, суд керується наступним.

Згідно із ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 ст.134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до статей 1, 30 Закону України «Про адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу адвокатом Заєць Б.В. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ВН № 000114 від 18.01.2017 року та ордер серія ВН № 126048 від 18.05.2020 року).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем суду надано: прибутковий касовий ордер № 2 від 21.02.2020 року на суму 5000 грн., опис робіт, виконаних адвокатом у справі; додаток № 1 до договору про надання правової допомоги від 21.02.2020 року.

При цьому, суд зауважує, що позивачем не надано договір про надання правничої допомоги, укладений між Біликом М.А. та адвокатом Заєць Б.В.

Враховуючи наведене та відсутність договору про надання правничої допомоги, суд позбавлений можливості встановити дійсний розмір витрат на правничу допомогу, а тому у задоволенні клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Стягнути з Міністерства енергетики та захисту довкілля України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.07.2019 року по 03.05.2020 року в сумі 434 114,1 (чотириста тридцять чотири тисячі сто чотирнадцять гривень 10 копійок) з відповідними відрахуваннями загальнообов`язкових платежів.

Рішення суду допустити до негайного виконання в частині поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати - у межах суми стягнення за один місяць.

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено та підписано суддею 11.08.2020

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

Відповідач: Міністерство енергетики та захисту довкілля України (, вул. Хрещатик, 30, м. Київ, 01601)

Суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна