Справа № 420/3617/20
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2020-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3617/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Завальнюка І.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Одеській області № 07 від 27.03.2020 про відмову в призначенні пенсії; зобов`язати відповідача призначити позивачці пенсію за вислугою років згідно з п. «д» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 19.03.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 19.03.2020 звернулася до Київського відділу обслуговування громадян ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення», за результатами розгляду якої прийнято спірне рішення ГУ ПФУ в Одеській області № 07 від 27.03.2020 про відмову в призначенні пенсії. Відмова обґрунтована тим, що спеціальний стаж позивачки складає 9 років 6 місяців при загальному стажі роботи 23 роки 2 місяці, тоді як право на пенсію за вислугу років мають особи, передбачені п. «д» ст. 55 Закону № 1788 після досягнення жінками 50 років та які станом на 11.10.2017 мають страхового стажу не менше 21 рік 6 місяців, стажу роботи за спеціальністю 10 років. У зв`язку із цим начебто позивач набуде право на пенсію в 65 років на загальних умовах. Позивач зазначає, що відповідачем до стажу за вислугу років не враховано період 24.06.1997-17.11.1998, а також періоди роботи в ТОВ «Вівал Марин», та проігноровано відповідні записи в трудових книжках. Крім того, за рішенням КСУ від 04.06.2019 № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, в результаті чого норма застосовується в редакції, яка діяла до 02.03.2015, та відповідно до якої право на пенсію жінки отримують після досягнення 50 років при загальному стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 на зазначеній роботі. Таким чином, рішення ГУ ПФУ в Одеській області № 07 від 27.03.2020 про відмову в призначенні пенсії є безпідставним, не відповідає вимогам законодавства, порушує право позивача на пенсію та підлягає скасуванню.

Ухвалою від 30.04.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

13.05.2020 до суду від ГУ ПФУ в Одеській області надійшов відзив, згідно з яким відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити з наступних підстав. Так, відповідно до п. «д» ст. 55 Закону № 1788 право на пенсію за вислугу років мають: плавсклад морського, річкового флоту і флоту рибної промисловості (крім суден портових, що постійно працюють на акваторії порту, службово-допоміжних, роз`їзних, приміського і внутріміського сполучення) - після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі; для жінок - не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі. Однак згідно наданих позивачем документів, загальний стаж позивача становить 23 років 2 місяці, спеціальний стаж - 9 років 6 місяців, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років. Спеціальний стаж позивача розрахований на підставі довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 48/КС-119 від 01.03.2016, виданої ДСК «ЧМП», в якій підтверджується всього 9 років 6 місяців 17 днів. Інших підтверджуючих довідок позивач до ГУ ПФУ в Одеській області не надала. В свою чергу, згідно з п. 20 постанови КМУ від 12.08.1993 № 637, к тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. За відсутності необхідного пільгового стажу для призначення пенсії за вислугу років позивач набуде право на пенсію в 65 років на загальних умовах.

Відповідь на відзив від позивача до суду не надійшла.

Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України, з урахуванням п. 3 Розділу VI КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 19.03.2020 звернулася до Київського відділу обслуговування громадян ГУ ПФУ в Одеській області із заявою та документами для призначення пенсії.

Згідно з розпискою-повідомленням від 19.03.2020 реєстраційний номер № 2947, спеціалістом Відділу ПФУ Джураєвою Юлією Анатоліївною прийнято пакет документів: довідка про присвоєння ідентифікаційного коду; заява про призначення / перерахунок пенсії; паспорт / посвідка; довіреність; диплом; довідка № 48/КС-119 від 01.03.2016, виданої ДСК «ЧМП»; трудові книжки за № 0035344 та № 372789; довідка ЖЕК № 215.

За результатами опрацювання заяви позивача із доданими до неї документами, начальником Відділом з питань призначення пенсій ГУ ПФУ в Одеській області 27.03.2020 прийнято рішення № 07 про відмову у призначенні пенсії, яке позивач вважає безпідставним та неправомірним, що зумовило її звернутись за судовим захистом.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення необґрунтованим, а позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Зі змісту оскаржуваного рішення від 27.03.2020 № 07 про відмову у призначенні пенсії вбачається, що розглянувши заяву та додані документи (паспорт, ідентифікаційний код, довіреність від 19.03.2020, довідка про реєстрацію № 215 від 16.03.2020, трудова книжка МОЛ № 0035344 від 03.08.1983, довідка про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 48/КС-119 від 01.03.2016, історична довідка про перейменування № 48 від 01.03.2016, диплом НОМЕР_1 від 15.07.1986, посвідчення учасника бойових дій НОМЕР_2 від 07.08.2003) ОСОБА_1 у відповідності до п. 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV та ст. 55 п. «д» Закону України «Про пенсійне забезпечення» у призначенні пенсії відмовлено.

Пунктом 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV передбачено, що особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

За п. «д» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають: плавсклад морського, річкового флоту і флоту рибної промисловості (крім суден портових, що постійно працюють на акваторії порту, службово-допоміжних, роз`їзних, приміського і внутріміського сполучення) - після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі; для жінок - не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.

Оскільки спеціальний стаж позивача складає 9 років 6 місяців при загальному стажі 25 років 2 місяці, право на пенсію за наявним трудовим стажем позивач набуде в 65 років на загальних умовах.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Змінами, внесеними Законом № 213 до положень Закону № 1788, підвищено на п`ять років вік виходу на пенсію для жінок, зайнятих на визначених пунктами "а", "б", "в", "г", "д" статті 55 Закону № 1788 роботах; підвищено на п`ять років загальний стаж роботи, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, для категорій працівників, визначених пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "є" статті 55 Закону № 1788; підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "д", "е", "ж" статті 55 Закону № 1788.

Рішенням Конституційного Суду України від 4 червня 2019 року № 2-р/2019 (справа № 1-13/2018(1844/16, 3011/16)) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII (втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.).

На думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом № 213 до оспорюваних положень Закону № 1788 щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону № 1788, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону № 1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону № 1788. Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону № 1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" статті 55 Закону № 1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

З огляду на наведене оспорювані положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, суперечать положенням статей 1, 3, 46 Основного Закону України.

Відповідно до пункту резолютивної частини рішення КСУ від 4 червня 2019 року № 2-р/2019 положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, судом встановлено, що у спірних правовідносинах до застосування підлягає положення п. «д» ст. 55 Закону України № 1788 у редакції до внесення змін Законом № 213 та Законом № 911, а саме: право на пенсію за вислугу років мали такі категорії робітників і службовців авіації, а також льотно-випробного складу, незалежно від відомчої підпорядкованості підприємств, установ і організацій, в яких вони зайняті: плавсклад морського, річкового флоту і флоту рибної промисловості (крім суден портових, що постійно працюють на акваторії порту, службово-допоміжних, роз`їзних, приміського і внутріміського сполучення), зокрема, жінки - після досягнення 50 років і при загальному стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.

Однак Відділом з питань призначення пенсій ГУ ПФУ в Одеській області під час прийняття оскаржуваного рішення від 27.03.2020 № 07 проігнороване зазначене рішення Конституційного Суду України та всупереч вимог чинного законодавства України застосовано норми п. «д» ст. 55 Закону України № 1788, які визнано неконституційними. При цьому відповідач і під час даного судового розгляду залишає без уваги зазначене рішення КСУ, посилаючись у відзиві проти адміністративного позову на положення Закону № 1788, які визнано неконституційними.

В свою чергу, відповідно до п. 2-1 Розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно з ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування Списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Згідно з пунктами 23, 24 Порядку №637 документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності).

Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про періоди роботи, які внесені в довідки на підставі документів.

Порядок ведення трудових книжок визначається наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, яким затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція № 58).

Згідно пункту 2.19 Інструкції № 58 до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів записи про час служби у складі Збройних Сил України із зазначенням дати призову (зарахування) і дати звільнення із служби.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки, позивач ОСОБА_1 працювала в Чорноморському морському пароплавстві з 15.07.1986 по 17.11.1998, однак управлінням ПФУ не враховано період праці в періоді з 24.06.1997 по 17.11.1998 - призначена на посаду офіціанта пасажирського судна « Т. Шевченка ».

В той же час, згідно з довідкою Чорноморського морського пароплавства від 01.03.2016 № 48/КС-119 про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, яка видана ОСОБА_1 , яка працювала повний робочий день з 04.03.1968 (наказ № 138 від 03.03.1986) по 17.11.1998 (наказ № 321 від 17.11.1998) на судах дальнього плавання Державної судноплавної компанії «Чорномосрьке морське пароплавство», позивачка 24.06.1997 тимчасово переведена в ДП «Укрпассфлот» згідно з наказом № 171 від 24.06.1997; 29.08.1997-02.10.1997 повернулася після тимчасової роботи і надані вихідні дні раніше оплачені; 03.10.1997-19.07.1998 - відпустка без збереження заробітної плати згідно з наказом № 283 від 03.10.1997; 20.07.1998 тимчасово переведена в к. «Бласплан» офіціантом т/х «Пальмира» згідно з наказом № 201 від 20.07.1998; 16.10.1998-12.11.1998 повернулася після тимчасової роботи і надані вихідні дні раніше оплачені; 13.11.1998-17.11.1998 - відпустка без збереження заробітної плати; 17.11.1998 - звільнена із ЧМП за ст. 38 КЗпП України.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що в періоді з 24.06.1997 по 17.11.1998 позивачка не була задіяна повний робочий день на судах дальнього плавання, а більшість часу з цього періоду перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, що виключає зарахування такого періоду до спеціального стажу, у зв`язку із цим твердження позивача про те, що вказаний період безпідставно не врахований на увагу не заслуговують.

В той же час, до стажу за вислугу років управлінням ПФУ не враховано період за записами в трудовій книжці № НОМЕР_3 в ТОВ «Вівал Марин» 27.02.2002-09.11.2002 (записи № 13, № 14), 30.11.2002-08.04.2003 (записи № 15, № 16), 07.12.2003-4.04.2004 (записи № 17 та № 18), 09.01.2005-30.10.2005 (записи № 19, № 20), 06.11.2005-15.01.2006 (записи № 21, 22), згідно яких позивач працювала офіціантом на т/х «Паллада», т/х «Глория», що є спеціальним стажем для цілей призначення пенсії відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 55 Закону.

Вищезазначений трудовий стаж відображений у трудовій книжці НОМЕР_4 (а.с. 11-12), яка була додана до заяви про призначення / перерахунок пенсії, що вбачається з розписки-повідомлення від 19.03.2020 № 2947 (а.с. 10), проте з незрозумілих причин взагалі проігнорований управлінням ПФУ як під час прийняття рішення, так і під час судового розгляду справи. Так, у відзиві представником відповідача зазначається, що позивачем взагалі не було надано до пенсійного органу трудових книжок, що не відповідає встановленим судом обставинам.

З огляду на вищевикладене, згідно записів у трудовій книжці позивачки № НОМЕР_3 , загальний стаж її роботи та вислуга спеціального стажу, з урахуванням приписів п. «д» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням рішення КСУ 04.06.2019 № 2-р/2019, є підставою для призначення пенсії.

Вирішуючи спір, суд враховує, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої, або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове забезпечення.

Відтак, суд не погоджується із твердженням відповідача про те, що необхідності підтвердження спірних періодів роботи позивача уточнюючими довідками, так як записи у трудовій книжці позивача щодо прийняття її на роботу та звільнення з роботи у спірні періоди підтверджені підписами посадових осіб та скріплені печатками, а тому, немає сумнівів у достовірності даних записів. Водночас, відповідачем не оспорюються записи у трудовій книжці, натомість безпідставно стверджується взагалі про відсутність трудової книжки у позивача, або відповідних записів у ній.

Враховуючи викладене, оскільки відповідачем застосовано норми Закону, що визнані неконституційними, а також не враховано частину записів у трудовій книжці, суд дійшов висновку про те, що рішення суб`єкта владних повноважень критерію обґрунтованості і правомірності не відповідає, що є безумовною підставою для його скасування.

Вирішуючи спір, суд враховує, що повноваження відповідача щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі щодо призначення пенсії за вислугою за своєю правовою природою є дискреційними, оскільки цьому рішенню передує дослідження та аналіз відповідного стажу роботи особи, що звернулася за призначенням пенсії; перевірка та оцінка наданих доказів на предмет їх прийнятності та достатності. Однак в даному випадку відповідач обжився дослідженням лише довідки ДП «Чорномосрьке морське пароплавство», залишивши поза увагою додані до заяви трудові книжки, не відхиливши належним чином певні записи в них, у разі виникнення обґрунтованих сумнівів у їх справжності або доказовості стажу роботи.

Вирішуючи публічно-правовий спір у межах спірних правовідносин, адміністративний суд перевіряє оскаржуване рішення відповідача на предмет його відповідності вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, а у разі встановлення протиправності такого рішення, з метою ефективного захисту прав або законних інтересів фізичних осіб, юридичних осіб зобов`язує відповідача вчинити дії, які випливають з імперативних правових норм, що регулюють спірні правовідносини.

Водночас, розглядувана відмова відповідача в призначенні пенсії, - не ґрунтувалася на вимогах закону, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Однак, наведені у відзиві аргументи відповідача на увагу не заслуговують, оскільки прямо суперечать чинному законодавству, а також сучасній судовій практиці Верховного Суду, яка є обов`язковою для врахування у роботі суб`єктами владних повноважень.

Також в низці рішень Верховний Суд відзначив, що на законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Вирішуючи спір, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Вирішуючи спір, суд враховує, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

На підставі викладеного суд, використовуючи власну компетенцію по здійсненню правосуддя відповідно до наданих Конституцією та законами України повноважень, вважає за необхідне з метою забезпечення ефективного захисту прав позивача, зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.03.2020 про призначення пенсії та прийняти рішення по даній заяві з урахуванням висновків суду, врахувавши зокрема рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019, а також записи у трудових книжках, доданих до заяви.

З урахуванням викладеного, за результатами з`ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

Судові витрати розподілити за правилами ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83; ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Одеській області № 07 від 27.03.2020 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву від 19.03.2020 ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугою років згідно з п. «д» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк