Справа № 120/1937/20-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2020-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 серпня 2020 р. Справа № 120/1937/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши у письмовому проваджені в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Головним управлінням ДПС у Вінницькій області проведену фактичну перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , за результатами якої складено акт № 64/02/32/05/06/ НОМЕР_1 від 10.02.2020 року. У подальшому, зазначений акт направлений податковим органом на адресу Управління Держпраці у Вінницькій області, на підставі якого останнім була прийнята постанова № 4-ДПС від 14.04.2020 року про накладення штрафу на позивача.

Позивач вважає, що вказана постанова є протиправною та такою, що прийнята з порушенням вимог Кодексу законів про працю України, а також Порядку державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року № 295, оскільки акт фактичної перевірки податкового органу є лише підставою для проведення інспекційного відвідування, а не для винесення оскаржуваної постанови.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 13.05.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Даною ухвалою відповідачу встановлено строк для надання відзиву на позовну заяву, з поясненнями по суті заявлених вимог та доданням підтверджуючих документів, зокрема, належним чином засвідчених копій усіх матеріалів, які стали підставою для винесення оскаржуваної постанови про накладення штрафу № 4-ДПС від 14.04.2020 року (у тому числі акта фактичної перевірки Головного управління ДПС у Вінницькій області № 64/02/32/05/06/ НОМЕР_1 від 10.02.2020 року). Також, витребувано у позивача та зобов`язано надати суду у встановлений строк необхідні для вирішення справи докази, а саме копію наказу про прийняття ОСОБА_2 на роботу, а також табель обліку робочого часу за період з 08.02.2020 року по 10.02.2020 року щодо зазначеного працівника.

Окрім того, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, реалізуючи принцип офіційного з`ясування обставин справи, на підставі статтей 77, 80 КАС України витребувано у Головного управління ДПС у Вінницькій області відомості про те, чи подавала 10.02.2020 року ОСОБА_1 повідомлення про прийняття працівника ОСОБА_2 на роботу у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу" від 17.06.2015 року № 413. У разі, якщо таке повідомлення дійсно було направлене, то суд просив вказати податковий орган про те, коли та в який спосіб відповідне повідомлення було направлено до територіального органу ДПС (дату та час (години) відповідного направлення).

На виконання вимог ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 13.05.2020 року від Головного управління ДПС у Вінницькій області до суду надійшла інформація стосовно подання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 до контролюючого органу повідомлення про прийняття працівника ОСОБА_2 на роботу від 10.02.2020 року. Додатково зазначено, що у відповідь на отримання даного повідомлення Автоматизованою системою "Єдине вікно подання електронних документів" ДПС України 10.02.2020 року о 16:40 год. сформовано першу квитанцію (інформація про результат автоматизованої перевірки) та 10.02.2020 року о 17:14 год. другу квитанцію (підтвердження про реєстрацію).

01.06.2020 року на адресу суду від представника Управління Держпраці у Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення адміністративного позову. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що на виконання Плану заходів щодо координації спільних дій по виявленню фактів використання праці неоформлених працівників, податковим органом на адресу Управління Держпраці у Вінницькій області направлено матеріали фактичної перевірки позивача, проведеної Головним управлінням ДПС у Вінницькій області, яким встановлено порушення статті 24 Кодексу законів про працю України. Відповідно до наданих пояснень працівником ОСОБА_2 від 10.02.2020 року остання виконувала роботу в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Також, під час фактичної перевірки з`ясовано, що ОСОБА_2 продала пиво "Корона Екстра" (фіскальний чек № ) так як працює продавцем-барменом у кафе-барі "7-bar" за договором стажування.

При цьому вказано, що існують суперечності в поясненнях ОСОБА_2 , оскільки в поясненнях від 10.02.2020 року зазначено, що вона стажується у підприємця ОСОБА_1 з 08.02.2020 року з розкладом роботи з 10:00 год. до 22:00 год. (жодного підтверджуючого документа стосовно проходження стажування не надано), а в матеріалах справи міститься трудовий договір, укладений 08.02.2020 року між позивачем та вказаним працівником з визначенням часу виконання робіт - 4 години за один робочий день. Окрім того зазначено, що трудовий договір передано для реєстрації до контролюючого органу 10.02.2020 року о 17:14 год., у той час як інспекційне відвідування розпочато 10.02.2020 року о 14:40 год. та закінчено о 16:00 год., тобто після закінчення перевірки.

Згідно з пунктом 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року № 509, штрафи можуть бути накладені, зокрема, на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

На переконання представника відповідача, вказане свідчить про порушення позивачем вимог частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України та постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу" від 17.06.2015 року № 413, якими визначено, що повідомлення про прийняття на роботу подається власником управління, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою чи фізичною особою) до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановленою формою до початку роботи працівника за укладеним договором. Працівник не може бути допущений до роботи без подання повідомлення про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи вищевказані факти, відповідач вважає, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 порушено вимоги щодо належного оформлення трудових відносин із працівником, а тому просить суд відмовити в задоволення даного позову.

Відповіді на відзив від позивача до суду не надійшло.

Так, розгляд даної справи припав на період дії на території України карантину, запровадженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 N 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" (із наступними змінами).

У зв`язку з цим пунктом 9 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 № 540-IX (далі - Закон України № 540-IX від 30.03.2020), який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ VI "Прикінцеві положення" КАС України доповнено пунктом 3, яким передбачено автоматичне продовження визначених статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу процесуальних строків, в тому числі і строків розгляду справи, подання інших заяв по суті справи, тощо на період дії карантину.

В подальшому, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18 червня 2020 року № 731-IX (далі - Закон України № 731-ІХ від 18.06.2020 року), пункт 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України викладено в новій редакції, згідно якої встановлені цим Кодексом процесуальні строки поновляються судом лише за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом).

Пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 731-ІХ від 18.06.2020 року також було визначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Закон України № 731-ІХ від 18.06.2020 року набрав чинності 17.07.2020 року, а отже продовжені Законом України № 540-IX від 30.03.2020 процесуальні строки закінчилися через 20 днів від цієї дати, тобто - 06.08.2020 року.

Оскільки жодних клопотань від учасників справи щодо можливості продовження процесуальних строків подання заяв по суті справи до визначеного терміну надано не було, тому наразі жодних перешкод для вирішення даної справи та ухвалення судового рішення не має.

Відповідно, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 зареєстрована 13.11.2017 року як фізична особа-підприємець (номер запису про державну реєстрацію: 0005476), що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

02.02.2020 року, на підставі підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, на виконання вимог пункту 82.3 статті 82 Податкового кодексу України та наказу № 713 від 06.02.2020 року, Головним управлінням ДПС у Вінницькій області видано направлення на перевірку № 361 та № 368 фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , господарської одиниці: кафе-бар "7-bar", що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому, 10.02.2020 року посадовими особами Головного управління ДПС у Вінницькій області у період часу з 14:40 год. до 16:00 год. проведено фактичну перевірку даної господарської одиниці.

За наслідками проведеної перевірки, посадовими особами контролюючого органу складено акт (довідку) фактичної перевірки № 64/02/32/05/06/ НОМЕР_1 від 10.02.2020 року, у якому зафіксовано порушення позивачем частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України, внаслідок допущення до виконання робіт працівника - ОСОБА_2 без укладення трудового договору та без подання до контролюючого органу повідомлення про прийняття на роботу.

Вказані матеріали фактичної перевірки листом від 27.02.2020 року за №5427/9/02-32-05-06 були направлені Головним управлінням ДПС у Вінницькій області до Управління Держпраці у Вінницькій області.

14.04.2020 року, на підставі акта фактичної перевірки Головного управління ДПС у Вінницькій області № 64/02/32/05/06/ від 10.02.2020 року, начальником Управління Держпраці у Вінницькій області винесено постанову № 4-ДПС про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 у розмірі 47230,00 грн. за абзацом другим частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи постанову Управління Держпраці у Вінницькій області № 4-ДПС від 14.04.2020 року про накладення штрафу протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною другою вказаної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому, вжите законодавцем словосполучення "у спосіб" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії, повинен обирати лише визначені законом способи.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначаються Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 року № 877-V (далі - Закон № 877-V), дія якого поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону № 877-V заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Зазначені у частині 4 цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому Законом № 877-V порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин 1, 4, 6 - 8, абзацу 2 частини 10, частин 13 та 14 статті 4, частин 1 - 4 статті 5, частини 3 статті 6, частин 1 - 4 та 6 статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини 3 статті 22 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 1, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 96, Державна служба України з питань праці (далі - Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

Відповідно до положень статті 265 Кодексу законів про працю України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження (ч. 2 ст. 265 КЗпП).

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року № 509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (тексту - Порядок № 509), який визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення".

Пунктом другим вказаного Порядку передбачено, що штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками.

Таким чином, правовою підставою для винесення постанови про накладення штрафу є, зокрема, фактичний допуск працівника до роботи без належного оформлення трудового договору (контракту). При цьому, такий вид порушення повинен бути належним чином зафіксований у акті перевірки та доведений належними доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з оскаржуваної постанови, 10.02.2020 року в ході здійснення фактичної перевірки працівниками Головного управління ДПС у Вінницькій області за місцем здійснення підприємницької діяльності позивача: АДРЕСА_1 , кафе-бар "7-bar", виявлено факт використання праці найманої особи без належного оформлення трудових відносин.

Тобто, Управлінням Держпраці у Вінницькій області, з урахуванням акта фактичної перевірки № 64/02/32/05/06/ НОМЕР_1 від 10.02.2020 року встановлено наявність найманого працівника ОСОБА_2 , яку допущено до роботи до укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу та без повідомлення територіального органу Державної податкової служби про прийняття працівника на роботу.

У свою чергу, позивач зазначає про те, що акт перевірки № 64/02/32/05/06/ НОМЕР_1 від 10.02.2020 року є лише підставою для призначення та проведення відповідним територіальним органом Держпраці заходів державного нагляду (контролю) у формі інспекційного відвідування, а тому накладення штрафу за встановлені порушення лише на підставі зазначеного акта перевірки - неможливе.

Суд не погоджується з наведеною позицією позивача, та звертає увагу на приписи пункту 2 Порядку № 509, відповідно до якого штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи). Однією з підстав для накладення штрафу є наявність акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Наведене свідчить про те, що пункт 2 Порядку № 509 чітко передбачає як одну з підстав для накладення штрафу - наявність акта перевірки податкового органу, у ході якої були виявлені порушення законодавства про працю, якому прямо відповідає акт фактичної перевірки Головного управління ДПС у Вінницькій області № 64/02/32/05/06/ від 10.02.2020 року.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 509 під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу.

За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінекономіки, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів з дня складення суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або вручається його представникові, про що на примірнику робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого суб`єкта господарювання або роботодавця чи їх представника. У разі надсилання примірника постанови засобами поштового зв`язку в матеріалах справи робиться відповідна позначка.

У разі відсутності підстав для складення постанови про накладення штрафу уповноважена посадова особа письмово повідомляє про це суб`єкту господарювання чи роботодавцю у строки, визначені абзацом першим пункту 3 цього Порядку.

Тобто, за наслідками розгляду справи державний орган може дійти висновку про складання постанови про накладення штрафу або про відсутність підстав для притягнення до відповідальності.

Щодо посилання позивача як на підставу існування фактичної заборони накладення штрафу, якщо цьому не передувало здійснення заходу державного нагляду (контролю), на положення частини 5 статті 265 Кодексу законів про працю, то суд звертає увагу на те, що вказана норма (ч. 5 ст. 265 КЗпП) в редакції Закону України від 12.12.2019 року № 378-IX, яка діє з 02.02.2020 року, стосується лише порядку сплати накладеного штрафу.

Викладені позивачем підстави свого позову наразі стосуються частини 8 статті 265 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що штрафи, зазначені в абзаці другому частини другої цієї статті, можуть бути накладені центральним органом виконавчої влади, зазначеним у частині четвертій цієї статті, без здійснення заходу державного нагляду (контролю) на підставі рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації.

Проте вказана норма якраз і кореспондується із положеннями пункту 2 Порядку N 509, яким передбачено, що штрафи накладаються в тому числі і на підставі рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації.

Тобто, за наявності рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником без укладення трудового договору перевірка особи, яка допустила порушення законодавства про працю, може не проводитись.

Однак, у спірній ситуації, що має місце у даній справі, суд керується положеннями статті 259 Кодексу законів про працю України, якою регламентовано порядок здійснення нагляду і контролю за додержанням законодавства про працю. Зокрема, частиною 2 даної статті передбачено, що центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Тобто, діючим законодавством передбачена можливість здійснення контролю законодавства про працю в тому числі і податковим органом, який за результатами такого заходу складає акт, що є наступною підставою для накладення територіальним органом Держпраці штрафу згідно пункту 2 Порядку № 509.

Отже, в даному випадку норми Порядку N 509 не суперечать положенням Кодексу законів про працю України, оскільки контрольний захід в цьому випадку здійснювався податковим органом, яким і виявлені порушення законодавства про працю, відповідальність за які передбачена абз. 2 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України.

Таким чином наразі відсутня необхідність проведення додаткового інспекційного відвідування позивача за наслідками отриманого від Головного управління ДПС у Вінницькій області акту фактичної перевірки, оскільки такий порядок не передбачений діючим законодавством. Тим більше, якщо застосовувати такий порядок проведення перевірки, на який посилається позивач, то в цьому випадку виявити і зафіксувати допущене порушення було б неможливо, позаяк на момент проведення наступного інспекційного відвідування всі виявлені в ході попередньо проведеної податковим органом фактичної перевірки порушення позивачем вочевидь були би усунуті.

Крім того, посилання позивача у своєму позові на положення постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.2017р. № 295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"" є безпідставними, оскільки такий нормативний акт визнаний нечинний постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 року по справі №826/8917/17.

Відносно виявлених Головним управлінням ДПС у Вінницькій області порушень вимог Кодексу законів про працю України, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, оскаржувану постанову про накладення штрафу № 4-ДПС від 14.04.2020 року прийнято відповідачем за допущення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 порушення вимог частини 1 статті 21, частини 1, 3 статті 24, статті 253 Кодексу законів про працю України та постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу" від 17.06.2015 року № 413 (далі - Порядок № 413).

За приписами статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з частиною 1 статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Статтею 24 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З аналізу наведених норм вбачається, що допущення працівника до роботи можливе за наявності укладеного трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та подання повідомлення про прийняття працівника на роботу до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором.

Згідно з Порядком № 413 повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів: засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису; на паперових носіях разом з копією в електронній формі; на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п`ятьма особами.

Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Отже, вказаним нормативним актом встановлено обов`язок подання повідомлення про прийняття працівника на роботу до територіальних органів Державної фіскальної служби, за формою згідно з Додатком до Порядку № 413. Відповідно, лише після такого повідомлення працівник може бути допущений до роботи.

Як встановлено судом, відповідно до наказу від 08.02.2020 року № 5 та трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю № 5 від 08.02.2020 року ОСОБА_2 прийнято на посаду бармена за основним місцем роботи з 08.02.2020 року.

Вказана особа допущена до роботи з 08.02.2020 року та на момент початку проведення перевірки (10.02.2020 року о 14:40 год.) фактично відпрацювала два дні, що підтверджується табелем обліку робочого часу, який наданий на вимогу суду самим позивачем.

У той же час, зі змісту листа Головного управління ДПС у Вінницькій область від 19.05.2020 року № 12151/9/02-32-02-02 встановлено, що 10.02.2020 року о 16:40 год. позивачем засобами електронного зв`язку направлено на адресу контролюючого органу повідомлення про прийняття працівника ОСОБА_2 на роботу. У відповідь на отримання даного повідомлення, Автоматизованою системою "Єдине вікно подання електронних документів" ДПС України 10.02.2020 року о 16:40 год. сформовано першу квитанцію (інформація про результат автоматизованої перевірки) та 10.02.2020 року о 17:14 год. другу квитанцію (підтвердження про реєстрацію).

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що належним чином трудові відносини з вказаним працівником були оформлені лише після того, як посадовими особами Головного управління ДПС у Вінницькій області проведено фактичну перевірку суб`єкта господарської діяльності.

Тобто, метою повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття такого працівника на роботу слугувало уникнення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 відповідальності за порушення трудового законодавства в частині допущення до роботи працівника без оформлення належним чином трудових відносин. При цьому, наявність у табелі обліку робочого часу відмітки про роботу ОСОБА_2 з 08.02.2020 року по 10.02.2020 року в повній мірі підтверджує ті обставини, що такий працівник був допущений до роботи без подання повідомлення про його прийняття на роботу до податкового органу.

За змістом абзацу 2 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

На підставі вище зазначеного, суд дійшов висновку, що наявні у справі докази свідчать про доведеність факту виконання трудових обов`язків вказаної в акті фактичної перевірки особи до повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу, що вказує на порушення позивачем вимог законодавства про працю, зокрема частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України, за що встановлена відповідальність згідно з абзацом 2 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, а тому відповідачем правомірно накладено штраф на позивача за порушення норм чинного законодавства України.

Суд також зазначає, що згідно з частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у пункті 45 рішення в справі "Бочаров проти України", пункті 53 рішення в справі "Федорченко та Лозенко проти України" та пункті 43 рішення в справі "Кобець проти України", при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоб не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат, відповідно до статті 139 КАС України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні вимог адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду складено та підписано судом 11.08.20.

Реквізити сторін:

Позивач: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 );

Відповідач: Управління Держпраці у Вінницькій області (, адреса: вул. Магістратська, 37, м. Вінниця, Вінницька область, 21050).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович