Справа № 440/2240/20
Суддя: І.С. Шевяков
Дата ухвалення: 2020-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 року м. ПолтаваСправа № 440/2240/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Шевякова І.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, третя особа: Головне Управління Національної поліції в Полтавській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги:

- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни від 14 лютого 2020 року про відмову в наданні статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 ,

- зобов`язати Комісію Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни надати ОСОБА_1 статус учасника бойових дій.

Під час розгляду справи суд

В С Т А Н О В И В:

30 квітня 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни (далі - Комісія МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, відповідач), третя особа: Головне Управління Національної поліції в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліки позовної заяви протягом семи днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху /а.с. 130/.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №440/2240/20, призначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) /а.с. 242/.

Аргументи учасників справи

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що у період із 05.03.2015 по 03.04.2015 він перебував у службовому відрядженні у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередньо участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей. Зазначив, що Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визначено перелік осіб, які належать до учасників бойових дій, зокрема, учасниками бойових дій визнаються працівники Міністерства внутрішніх справ України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення. Зазначив, що на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.11.2019 Комісія МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни повторно розглянула документи щодо надання позивачу статусу учасника бойових дій та прийняла рішення за результатами розгляду останнього. Рішенням Комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни від 14.02.20 №1/IІ/XVII/1 ОСОБА_1 відмовлено у надані статусу учасника бойових дій з огляду на відсутність документів, які б підтверджували безпосередню участь позивача в антитерористичній операції. Не погодившись з повторною відмовою у наданні статусу учасника бойових дій, позивач звернувся до суду.

27 липня 2020 року до суду надійшов відзив на позов, у якому представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог повністю. При цьому зазначив, що у спірних відносинах відповідач керувався пунктом 4 Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередньо участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.14 № 413, адже надіслані на розгляд комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни матеріали не містили достатніх і належних доказів безпосередньої участі позивача у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення. Наголошував, що безумовною підставою для надання статусу учасника бойових дій є безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції, що підтверджується наказами антитерористичного центру при СБУ про залучення до проведення антитерористичної операції. Відповідач стверджував про те, що позивач перебував у районі проведення АТО - м. Краматорськ один день, а решту часу відрядженні перебував на території Харківської області, що не входила на час відрядження ОСОБА_1 до зони проведення антитерористичної операції, тому позивач не має права на отримання статусу учасника бойових дій з посиланням на приписи пункту 2-1, абзацу 3 пункту 4 Порядку № 413, якими доповнено Порядок № 413 згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 р. N 602. Відповідач вважав, що наказ керівника Антитерористичного центру при СБУ щодо ОСОБА_1. не є доказом залучення ОСОБА_1 до виконання завдань АТО в районі її проведення.

Відповідно до частини восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Справа розглядається у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти та відповідні до них правовідносини.

Обставини справи, встановлені судом

Відповідно до пункту 4 статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 у справі №440/2746/19 за позовом ОСОБА_1 до Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, третя особа: Головне управління Національної поліції в Полтавській області, про визнання протиправною бездіяльність, скасування рішення, зобов`язання вчинити дії встановлено наступні обставини /а.с. 15-24/.

ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України.

27.02.2015 УМВС України в Полтавській області видано наказ № 92 о/с дск "Про відрядження працівників УМВС України в Полтавській області на блокпости фільтраційних пунктів на території Харківської області та зони проведення антитерористичної операції", яким позивача направлено у службове відрядження /а.с. 206/.

На підставі наказу УМВС України в Полтавській області від 27.02.2015 № 92о/с дск ОСОБА_1 видано посвідчення про відрядження від 05.03.2015 № 6/21, згідно з яким термін відрядження становив 30 днів з 05.03.2015 по 03.04.2015, пункт відрядження - м. Ізюм, зони проведення АТО на території Донецької та Луганської областей, мета відрядження - участь в АТО.

Наказом першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (по стройовій частині) від 04.04.2015 № 94 майора міліції ОСОБА_1 визнано таким, який у період із 05.03.2015 по 03.04.2015 перебував у службовому відрядженні у складі сил та засобів, що залучаються та беруть безпосередньо участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових завдань /а.с. 207/.

Ізюмським міським ГУМВС України в Харківський області МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни позивачу видано довідку №81/4947-4 від 04.04.2015 року, якою підтверджено, що позивач дійсно у період з 05.03.2015 року по 03.04.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення АТО на території Донецької та Луганської областей /а.с. 45/.

19.12.2017 Комісією МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни прийнято рішення від №5/IV/XVII/4 про відмову в наданні статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 . Підставами прийняття зазначеного рішення було ненадходження до Комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни жодних документів Антитерористичного центру при СБУ про безпосереднє залучення ОСОБА_1 до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення або його безпосередню участь у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення відповідно до пункту 4 Порядку №413.

Не погодившись з вищевказаним рішенням, позивач оскаржив його до Полтавського окружного адміністративного суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 12.11.2019 у справі №440/2746/19 позов ОСОБА_1 задоволено частково /а.с. 15-24/.

Визнано протиправним та скасовано рішення Комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни від 19 грудня 2017 року №5/IV/XVII/4. Зобов`язано Комісію МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни повторно розглянути документи щодо надання позивачу статусу учасника бойових дій та прийняти за результатами їх розгляду рішення.

Рішенням Комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни від 14 лютого 2020 року №1/VII/XVII/1 повторно відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій.

Позивач не погодився із зазначеним рішенням та звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, суд виходить з наступного.

Норми права, які підлягають застосуванню

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб та терміни їх участі (забезпечення проведення) в антитерористичній операції, а також райони антитерористичної операції визначає Кабінет Міністрів України.

Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення (далі - Порядок №413), затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413, що набула чинності з 10.09.2014.

Відповідно до абзацу другого пункту 4 названого Порядку, підставою для надання особам статусу учасника бойових дій є такі документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення: витяги з наказів керівника Антитерористичного центру при СБУ або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ про залучення до проведення антитерористичної операції, витяги з наказів керівника оперативного штабу з управління антитерористичною операцією чи його заступників або керівників секторів (командирів оперативно-тактичних угруповань) про підпорядкування керівнику оперативного штабу з управління антитерористичною операцією в районах її проведення та про прибуття (вибуття) до (з) районів проведення антитерористичної операції, документи про направлення у відрядження до районів проведення антитерористичної операції або інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення.

Абзацом другим пункту 5 згаданого Порядку визначено, що рішення про надання та позбавлення статусу учасника бойових дій приймається комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними в Міноборони, МВС, Мін`юсті, Національній поліції, Національній гвардії, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Генеральній прокуратурі України, Управлінні державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, ДСНС, ДФС.

Пунктом 3 Положення про комісію Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 26.08.2016 №868, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.09.2016 за №1271/29401, визначено, що комісія приймає рішення щодо надання статусу учасника бойових дій, учасника війни в місячний строк з дня надходження документів (уточненої інформації).

Відповідно до пункту 4 цього Положення, комісія відмовляє в наданні статусу учасника бойових дій, учасника війни у разі: відсутності документів, що містять достатні підтвердні докази і є підставою для надання статусу учасника бойових дій, учасника війни; надання недостовірних даних про осіб, зазначених у пункті 1 розділу I цього Положення; виявлення факту підроблення документів, які є підставою для надання статусу учасника бойових дій, учасника війни; наявності обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, за вчинення умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину в період участі в антитерористичній операції.

Висновки щодо правозастосування

Предметом спору у даній справі є правомірність рішення Комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни від 14 лютого 2020 року №1/VII/XVII/1, яким повторно відмовлено ОСОБА_1 у наданні статусу учасника бойових дій з огляду на відсутність документів щодо підтвердження його безпосередньої участі у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення відповідно до пункту 4 Порядку №413.

Судом встановлено, що на час виникнення у позивача права на отримання статусу учасника бойових дій, ОСОБА_1 підпадав під дію абзацу другого пункту 2 Порядку №413, а відтак підставою для надання йому статусу учасника бойових дій є витяги з наказів керівника Антитерористичного центру при СБУ або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ про залучення до проведення антитерористичної операції, витяги з наказів керівника оперативного штабу з управління антитерористичною операцією чи його заступників або керівників секторів (командирів оперативно-тактичних угруповань) про підпорядкування керівнику оперативного штабу з управління антитерористичною операцією в районах її проведення та про прибуття (вибуття) до (з) районів проведення антитерористичної операції, документи про направлення у відрядження до районів проведення антитерористичної операції або інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення.

Матеріалами справи встановлено, що 27.02.2015 року УМВС України в Полтавській області видано наказ № 92 о/с дск "Про відрядження працівників УМВС України в Полтавській області на блокпости фільтраційних пунктів на території Харківської області та зони проведення антитерористичної операції", яким позивача направлено у службове відрядження /а.с. 206/.

Наказом першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (по стройовій частині) від 04.04.2015 № 94 майора міліції позивача визнано таким, який у період із 05.03.2015 по 03.04.2015 перебував у службовому відрядженні у складі сил та засобів, що залучаються та беруть безпосередньо участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових завдань /а.с. 207/.

Ізюмським міським ГУМВС України в Харківський області МВС України позивачу видано довідку №81/4947-4 від 04.04.2015 року, якою підтверджено, що позивач дійсно у період з 05.03.2015 року по 03.04.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення АТО на території Донецької та Луганської областей /а.с. 45/.

Вищевикладене підтверджено списком працівників УМВС України в Полтавській області, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення антитерористичної операції /а.с. 48-51/.

Крім того, УМВС України в Полтавській області позивачу видана довідка про участь у період з 05.03.2015 року по 03.04.2015 року в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення АТО на території Донецької та Луганської областей. Підставами для видачі ОСОБА_1 зазначеної довідки є: наказ УМВС в Полтавській області від 27.02.2015 №92 о/с дкс, наказ першого заступника керівника Антитерористичного Центру при СБУ від 04.04.2015 №94, посвідчення про відрядження від 05.03.2015 № 6/21 /а.с. 57/.

Отже, позивач в період з 05.03.2015 року по 03.04.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей у період її проведення, а відтак подані на розгляд Комісії МВС з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни документи містили докази про безпосередню участь позивача у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення та є достатніми для надання статусу учасника бойових дій.

У наданому до суду відзиві відповідачем зазначено, що Комісією МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни отримана довідка Ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області від 14.10.2017 року про вжиття заходів щодо доопрацювання матеріалів ОСОБА_1 , в якій зазначено, що управлінням кадрового забезпечення були направлені запити до Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 20.04.2017 року №1604/115/12-2017 та від 29.06.2017 №6240/3х/115/05/12-2017), Оперативного штабу управління антитерористичної операції від 20.04.2017 №1603/115/05/12-2017, першому заступнику СБУ - керівнику АТЦ при СБУ від 20.04.2017 року №1602/115/12-2017 щодо підтвердження безпосередньої участі ОСОБА_1 в антитерористичній операції шляхом надання витягів з бойових наказів, бойових розпоряджень, бойових донесень, тощо. Проте, у відповідь на отримані звернення адресатами зазначено, що у вказаних суб`єктів відсутні оригінали документів, які б підтверджували участь ОСОБА_1 в антитерористичній операції.

Судом відхиляються ці аргументи відповідача з огляду на те, що участь ОСОБА_1 в антитерористичній операції та безпосереднє залучення його до виконання завдань антитерористичної операції підтверджена наявними у матеріалах справи документами та встановлена рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року у справі №440/2746/19, що набрало законної сили.

Суд вказує, що приписами абзацу другого пункту 2 Порядку №413 передбачено, що документами для отримання статусу учасника бойових дій є не лише витяги з наказів керівника Антитерористичного центру при СБУ або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ про залучення до проведення антитерористичної операції, витяги з наказів керівника оперативного штабу з управління антитерористичною операцією чи його заступників або керівників секторів (командирів оперативно-тактичних угруповань) про підпорядкування керівнику оперативного штабу з управління антитерористичною операцією в районах її проведення та про прибуття (вибуття) до (з) районів проведення антитерористичної операції, а й документи про направлення у відрядження до районів проведення антитерористичної операції або інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення.

Отже, твердження відповідача про відсутність документів для надання особі статусу учасника бойових дій лише з підстави ненадходження до Комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни документів щодо підтвердження безпосередньої участі позивача у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення, які в свою чергу наявні у матеріалах справи, не звільняє останнього від прийняття обґрунтованого рішення про надання особі статусу учасника бойових дій.

Матеріалами справи підтверджується, що у позивача наявні як наказ першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (по стройовій частині) від 04.04.2015 № 94, яким позивача визнано таким, що у період із 05.03.2015 по 03.04.2015 перебував у службовому відрядженні у складі сил та засобів, що залучаються та беруть безпосередньо участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових завдань /а.с. 207/, так і інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що за наявності у позивача документів, передбачених абзацом другим пункту 2 Порядку №413, неможливо позбавити останнього права на отримання статусу учасника бойових дій.

Окремо суд вказує, що аргументи відповідача щодо перебування ОСОБА_1 в час відрядження на території Харківської області, що на той час не входила до зони проведення антитерористичної операції, отримали оцінку у рішенні Полтавського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року в справі №440/2746/19 та були відхилені.

Враховуючи вищевикладене, рішення Комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни від 14 лютого 2020 року №1/VII/XVII/1, яким повторно відмовлено ОСОБА_1 у наданні статусу учасника бойових дій з огляду на відсутність документів щодо підтвердження його безпосередньої участі у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення відповідно до пункту 4 Порядку №413, є необґрунтованим та таким, що прийнято без урахування дійсних обставин, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне визнати його протиправним та скасувати.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни надати позивачу статус учасника бойових дій.

Аналізом норм Положення про комісію МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 26 серпня 2016 року N 868 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 вересня 2016 р. за N 1271/29401, встановлено, що повноваження Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни щодо прийняття рішення про надання особі статусу учасника бойових дій є виключною компетенцією уповноваженого органу - Комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни.

Оскільки власне комісія МВС України не є самостійною юридичною особою, а тому не відповідає визначенню відповідача, наданому в Кодексі адміністративного судочинства України, суд вважає відповідачем за даною вимогою саме юридичну особу - МВС України.

Згідно Рекомендацій Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Радою Європи 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

При цьому презюмується, що дискреційними повноваженнями є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним.

Натомість, у деяких справах, відповідач, орган державної влади, помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій чи прийняття конкретного рішення. Підставою для відмови у прийнятті такого рішення можуть бути лише визначені законодавством обставини. Відповідач у спірних правовідносинах не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд, а наділений тільки правом вибору - прийняти позитивне рішення або відмовити у прийнятті такого рішення, тобто існує лише один правомірний варіант поведінки.

У цій справі позивач отримав відмову в наданні статусу учасника бойових дій, обґрунтовану підставами, що не були доведені відповідачем і спростовані під час судового розгляду.

При цьому чинне законодавство не передбачає декількох законних альтернативних рішень відповідача з даного приводу. Суд прийшов до висновку, що відповідач зобов`язаний надати ОСОБА_1 статус учасника бойових дій, оскільки рішення про відмову у наданні такого статусу визнане судом необґрунтованим, єдиною можливою альтернативою йому є протилежне.

Враховуючи фактичні обставини, встановлені судом у цій справі та у адміністративній справі №440/2746/19, та повторність відмови у наданні статусу учасника бойових дій позивачу, суд дійшов висновку, що у відповідача відсутній альтернативний варіант поведінки, а тому суд вважає за можливе зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення про надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 22 березня 2018 року у справі №823/795/17 (реєстраційний номер в ЄДРСР 72901778).

Отже, позов підлягає задоволенню повністю.

Розподіл судових витрат

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" ОСОБА_1 , як особа з інвалідністю ІІ групи, звільнений від сплати судового збору. Отже, підстав для його відшкодування немає.

Щодо вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною першою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною третьою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано до суду: свідоцтво серії ПТ № 1728 про право на заняття адвокатською діяльністю /а.с. 12/; договір б/н про надання правової допомоги та представництва від 1 червня 2019 року, укладений між позивачем та адвокатським об`єднанням "Юридичний альянс" /а.с. 43-44/; додаткова угода №2 від 23.03.2020 /а.с. 25/; адвокатські запити №1912/25 від 13.12.2019 та від 23.01.2020 №2301/11 /а.с. 199, 201/; акт про прийняття-передачу наданих послуг від 24.04.20 /а.с. 26/.

Оцінивши усі необхідні аспекти цієї справи: складність та обсяг виконаних адвокатом робіт, значення справи для сторони, суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства внутрішніх справ України витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, у розмірі 5 270, 00 грн.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 рнокпп НОМЕР_1 ) до Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни (вул.Богомольця 10 м.Київ ) , третя особа: Головне Управління Національної поліції в Полтавській області (вул.Пушкіна 83 м.Полтава ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни від 14 лютого 2020 року, про відмову в наданні статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 .

Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення про надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства внутрішніх справ України (; вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01024) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ) витрати на правову допомогу у розмірі 5 270,00 грн (п`ять тисяч двісті сімдесят гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення, з урахуванням положень пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України

Головуючий суддя І.С. Шевяков