Справа № 560/434/20
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2020-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/434/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Козачок І.С.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

06 серпня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Драчук Т. О. Ватаманюка Р.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
в січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної установи "Замкова виправна колонія №58" про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації вартості неотриманого речового майна з 03.05.2018 року по 03.01.2020 року у розмірі 591019,90 грн.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.05.2020 позов задоволено частково: зобов`язано Державну установу "Замкова виправна колонія №58" нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку щодо виплати вартості неотриманого речового майна ( по день фактичного розрахунку 28.12.2019 року) виходячи із середньої заробітної плати, розрахованої відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, передбаченого законом. У задоволенні решти вимог позову - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що з прийняттям судового рішення, яким присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116, 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавця виплатити компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового законодавства. Тобто, положення КЗпП України не передбачають права на виплату середнього заробітку за затримку виплат, що мали місце після того, як їх сума була встановлена судом.

Враховуючи норми п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач проходив службу у Державній кримінально-виконавчій службі України. Згідно з наказом начальника державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" від 02 травня 2018 року №18/ОС-18» ОСОБА_2 , заступника начальника державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" з інтендантського та комунально-побутового забезпечення - начальника відділу інтендантського та комунально-побутового забезпечення, звільнено за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Згідно з довідкою №21 від 26.05.2018 року про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_2 , загальна сума до виплати складає 26 459,84 грн.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2019 року по справі № 560/2040/19 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року скасоване, ухвалене нове рішення, яким адміністративний позов задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність державної установи "Замкова виправна колонія № 58" щодо невиплати позивачу грошової компенсації вартості неотриманого речового майна у розмірі 26459,84 грн. Також суд зобов`язав державну установу "Замкова виправна колонія № 58" виплатити грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна у розмірі 26459,84 грн. і у задоволенні позову в іншій частині відмовив.

На виконання рішення суду відповідачем 27.12.2019 року та 28.12.2019 року було здійснено виплату позивачу грошової компенсації вартості неотриманого речового майна у розмірі 26459,84 грн., що підтверджується у тому числі копією останньої квитанції АТ КБ "ПриватБанк" № 0.0..1, код квитанції 1822-3399-0828-6317 від 28.12.2019 року.

Позивач вважаючи, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації вартості неотриманого речового майна звернувся до суду з цим позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилаючись на норми ст.116 та 117 КЗпП України, виходив з того, що виплата позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно була проведена з порушенням встановлених строків, а не у день звільнення, а позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача коштів, наявні підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за усі дні затримки розрахунку (по день фактичного розрахунку) відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, передбаченого законом.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.5 ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизну та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ. (далі Закон № 2011-ХІІ)

Статтею 1-2 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Так, частиною 2 статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Положеннями пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

В свою чергу згідно частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Отже, вказане свідчить про те, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 17 липня 2015 року в справі №21-8а15, при тлумаченні положень статей 3 Кодексу законів про працю України, 18 Закону України «Про міліцію», зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі

Крім того, Європейський суд з прав людини в рішенні від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» вказав, що держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Також, колегія суддів зауважує, що норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Однак, спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми ст.ст.116, 117 КЗпП України та поширити останні на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби у виправній колонії.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Отже, при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку повинні застосовуватися норми трудового законодавства.

Згідно з ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.

Відповідно до ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15 дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60цс11, якщо працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд, на підставі ст. 117 КЗпП України, стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Матеріали справи свідчать, що згідно з наказом начальника державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" від 02 травня 2018 року №18/ОС-18» ОСОБА_2 , заступника начальника державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" з інтендантського та комунально-побутового забезпечення - начальника відділу інтендантського та комунально-побутового забезпечення, звільнено за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Згідно з довідкою №21 від 26.05.2018 року про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_2 , загальна сума до виплати складає 26 459,84 грн.

При цьому, на виконання постанови Сьомого апеляційного адміністартивного суду від 27.11.2019, відповідачем 27.12.2019 року та 28.12.2019 року було здійснено виплату позивачу грошової компенсації вартості неотриманого речового майна у розмірі 26459,84 грн., що підтверджується у тому числі копією останньої квитанції АТ КБ "ПриватБанк" №0.0..1, код квитанції 1822-3399-0828-6317 від 28.12.2019 року.

З урахуванням наведеного колегія суддів враховуючи те, що відповідач провів остаточний розрахунок із ОСОБА_2 з порушенням встановлених чинним законодавством строків, дійшла висновку, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки згідно зі ст.117 КЗпП України.

У апеляційній скарзі апелянт посилається лише щодо відсутності правових підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України стосовно виплати позивачу середнього заробітку за час затримки до дня фактичного розрахунку належних сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Однак, колегія відхиляє вказані доводи та наголошує, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми ст.ст.116, 117 КЗпП України та поширити останні на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби у виправній колонії.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О. Ватаманюк Р.В.