Справа № 1.380.2019.005739
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2020-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.005739 пров. № А/857/4505/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Галаз Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Офісу великих платників податків ДПС на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 березня 2019 року, головуючий суддя Гулик А.Г., ухвалене о 10:08 год у м. Львові, повний текст якого складено 10.03.2020 року, у справі за адміністративним позовом Приватного підприємства Оліяр до Офісу великих платників податків ДПС про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2019 року позивач ПП Оліяр звернулося в суд з позовом до Офісу великих платників податків ДФС, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 10.08.2017 року № та № в частині завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду в розмірі 1 540 279,44 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалося на те, що господарські відносини між позивачем та його контрагентом підтверджені первинними документами, що свідчить про реальний їх характер. Крім цього, продукція, придбана ТзОВ Олія+О не вплинула на податковий облік позивача. Твердження відповідача про відсутність у ТзОВ Олія+О трудових та інших матеріальних ресурсів спростовується інформацією з узагальненої податкової інформації. До того ж, період господарської діяльності позивача за вересень грудень 2016 року був предметом планової документальної виїзної перевірки, за результатами якої не встановлено неправомірність формування позивачем податкового кредиту за наслідками співпраці ТзОВ Олія+О з контрагентами.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 березня 2019 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 10.08.2017 року № та № в частині завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду в розмірі 1 540 279,44 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, Офіс великих платників податків ДПС оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого рішення, суд попередньої інстанції проводив лише візуальний огляд документів без дослідження і співставлення, що у свою чергу вказує на поверхневе вивчення матеріалів справи, що призвело до помилкового висновку.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені у апеляційній скарзі.

Представник позивача заперечив проти апеляційної скарги, вважає оскаржене рішення суду законним та обґрунтованим та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на підставі направлень від 14.07.2017 року № 175 та № 176, виданих Львівським управлінням Офісу ВПП ДФС, наказу Офісу ВПП ДФС від 12.07.2017 року № 1525 Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ПП Оліяр, відповідач провів документальну позапланову виїзну перевірку позивача, за результатами якої складено акт від 31.07.2017 року № 144/28-10-48-17/32461721 Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ПП Оліяр з питань господарських відносин з ТзОВ Олія+О за вересень, жовтень, листопад 2016 року, а також документального підтвердження використання у власній господарській діяльності товарів, робіт (послуг) або подальшої реалізації цих товарів, робіт (послуг) від вказаного контрагента, та з метою здійснення контролю за дотриманням вимог податкового законодавства.

У вказаному акті зафіксовано порушення ПП Оліяр п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6, ст. 198 Податкового кодексу України (завищено податковий кредит з ПДВ на загальну суму 1 617 015,74 грн., в т.ч. за вересень 2016 року в сумі 342 015,74 грн., за грудень 2016 року в сумі 1 275 000,00 грн., що призвело до завищення від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду за грудень 2016 року в сумі 1 617 015,74 грн.) та положення (стандарти) бухгалтерського обліку 16 Витрати, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318, п. п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135.1, ст. 135 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено податок на прибуток за 2016 рік на 109 097 грн.

На підставі вказаного акта перевірки від 31.07.2017 року відповідач прийняв податкові повідомлення-рішення від 10.08.2017 року № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток на суму 163 646,00 грн., від 10.08.2017 року № , яким зафіксовано завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на суму 1 617 015,74 грн.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не навів переконливих доводів, що ґрунтуються на належних та допустимих доказах, які б могли спростувати фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом, або свідчили б про те, що відомості, які містяться у первинних документах є неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (далі ПК України).

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені ст.44 Податкового кодексу України.

Так, згідно з пунктом 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документам, що передбачені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» .

Відповідно до ст. 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків, а здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом ч.ч. 1-2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Як встановлено пунктом 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. Приписами розділу ІІІ Податкового кодексу України (в редакції з 01.01.2015) встановлено, що фінансовий результат до оподаткування (прибутку або збитку), визначається у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК визначено, що господарська діяльність це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК не включаються до складу витрат, що не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

У статті 198 ПК встановлено підстави, за яких у платника ПДВ виникає право на податковий кредит; визначено умови, дату, час та порядок його формування; визначено права і обов`язки платників податку в цій сфері податкових правовідносин; підстави, що унеможливлюють віднесення сплаченого (нарахованого) податку до податкового кредиту.

Підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198 ПК встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

За змістом пункту 198.6 статті 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Матеріалами справи підтверджується, що між ПП Оліяр (покупець) та ТзОВ Олія+О (постачальник) укладено договір поставки від 14.09.2016 року №7ШС/1409-01, згідно з умовами якого ТзОВ Олія+О зобов`язується поставити ріпак врожаю 2016 року в обсягах, що визначені у специфікаціях від 14.09.2016 року № 1, від 21.09.2016 року №2, які є додатковою угодою до вказаного договору.

Відповідно до п. 2.2 вказаного договору товар постачається покупцеві за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Ставчани, вул. Шашкевича, 36 на умовах СРТ згідно з правилами Інкотермс-2010.

Відповідно до правил Інкотермс-2010 постачання на умовах CPT (CARRIAGE PAID TO (... named place of destination) фрахт/перевезення оплачено до (... назва місця призначення) означає, що продавець здійснює поставку товару шляхом його передання перевізнику, призначеному ним самим. Додатково до вказаного, продавець зобов`язаний оплатити витрати перевезення товару до названого місця призначення. Це означає, що покупець бере на себе всі ризики та будь-які інші витрати, що можуть виникнути після здійснення поставки товару у вказаний спосіб.

Таким чином, відповідальною особою за перевезення вантажу до місця призначення є ТзОВ Олія+О.

Факт транспортування товару до місця його розвантаження підтверджується товарно-транспортними накладними від 16.09.2016 року № 11, від 17.09.2016 року № 12, від 20.09.2016 року № 13, від 22.09.2016 року № 14 від 24.09.2016 року № 15.

Факт поставки ТзОВ Олія+О вантажу та його прийняття ПП Оліяр підтверджується накладними від 16.09.16 № 1, від 17.09.16 № 2, від 20.09.16 № 3, від 22.09.16 № 4, від 24.09.16 № 5.

Крім цього, якість фактично поставленого товару у кількості, зазначена в накладних, підтверджується посвідченнями якості від 16.09.2016 року, від 17.09.2016 року, від 21.09.16 року, від 22.09.2016 року, від 24.09.2016 року, виданими лабораторією ПП Оліяр.

Підтвердженням відображення ПП Оліяр господарських операцій з ТзОВ Олія+О у податковому обліку є податкові накладні, що виписані ТзОВ Олія+О та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних: від 16.09.2016 року № 1 з розрахунком коригування кількісних і вартісних показників від 16.09.2016 року № 1, від 17.09.2016 року № 2, від 20.09.2016 року № 3, від 30.09.2016 року № 4.

Зазначені первинні документи, зокрема, податкові накладні, не мають жодних недоліків, та відповідають чинному законодавству.

Суми ПДВ за такими податковими накладними включені ТзОВ Олія+О в податкове зобов`язання відповідного періоду та відповідають даним податкової декларації

Також, між ПП Оліяр (покупець) та ТзОВ Олія+О (постачальник) укладено договір поставки від 19.10.2016 року №КЮ/1910-01, згідно з умовами якого ТзОВ Олія+О зобов`язується поставити соняшник врожаю 2016 року в обсягах, що визначені у специфікації від 19.10.2016 року №1, яка є невід`ємною частиною договору поставки від 19.10.2016 року №КЮ/1910-01.

Відповідно до п. 2.2 вказаного договору товар постачається покупцеві за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Ставчани, вул. Шашкевича, 36 на умовах СРТ згідно з правилами Інкотермс-2010.

Відповідно до правил Інкотермс-2010 постачання на умовах CPT (CARRIAGE PAID TO (... named place of destination) фрахт/перевезення оплачено до (... назва місця призначення) означає, що продавець здійснює поставку товару шляхом його передання перевізнику, призначеному ним самим. Додатково до цього, продавець зобов`язаний оплатити витрати перевезення товару до названого місця призначення. Це означає, що покупець бере на себе всі ризики та будь-які інші витрати, що можуть виникнути після здійснення поставки товару у вказаний спосіб.

Таким чином, відповідальною особою за перевезення вантажу до місця призначення є ТзОВ Олія+О.

Факт транспортування товару до місця його розвантаження: с.Ставчани, Пустомитівський район, Львівська область підтверджується товарно-транспортними накладними від 25.10.2016 року №№16, 17, 18, 19, 21, від 26.10.16 року №№22, 23, від 27.10.2016 року №№24, 25, від 28.10.2016 року №№ 26, 27, 28, 29, від 31.10.2016 року №№ 30, 31, від 08.11.16 року №№ 32, 33, від 23.11.16 року №№ 36, 37, від 25.11.16 року №№ 38, 39, 40.

Поставка ТзОВ Олія+О вантажу та його прийняття ПП Оліяр підтверджується належним чином оформленими накладними від 25.10.2016 року №№ 1, 2, від 26.10.2016 року № 3, від 27.10.2016 року № 4, від 28.10.16 року № 5. від 31.10.2016 року № 6, 08.11.2016 року № 1, від 23.11.2016 року №3, від 25.11.2016 року №4.

Якість фактично поставленого товару у кількості, зазначена в накладних, підтверджується посвідченнями якості від 25.10.2016 року, від 26.10.2016 року, від 28.10.2016 року, від 29.10.2016 року, від 31.10.2016 року, від 08.11.2016 року, від 24.11.2016 року, від 25.11.2016 року, від 26.11.2016 року, виданими лабораторією ПП Оліяр.

Податкові накладні від 21.10.2016 року № 1, 27.10.2016 року № 2, від 30.11.2016 року № 1, що виписані ТзОВ Олія+О та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних:.

Такі податкові накладні не мають жодних недоліків, порядок їх заповнення відповідає чинному законодавству. Суми ПДВ за вказаними податковими накладними включені ТзОВ Олія+О в податкове зобов`язання відповідного періоду та відповідають даним податкової декларації, що сторонами не заперечується.

Оплата за придбану продукцію на умовах передоплати на загальну суму 7 650 000 грн., в тому числі ПДВ в розмірі 1 275 000 грн. підтверджується платіжними дорученнями від 21.10.2016 року № 5076, від 27.10.16 року № 2452, від 03.11.16 року № 5332.

Дослідивши предмет та умови вказаних договорів і первинну документацію, складену під час виконання операцій за ними, колегія суддів зазначає, що постачання позивачу товару та послуг вказаним контрагентом за вказаними договорами (контрактами) відповідає вимогам законодавства.

Аргументи відповідача про відсутність господарських операцій між ПП Оліяр та ТзОВ Олія+О щодо придбання ріпаку та соняшнику ґрунтуються на узагальненій податковій інформації ГУ ДФС у Хмельницькій області від 03.04.17 року № 4297/7/22-01-14-06-10, за змістом якої згідно з автоматизованими інформаційними системами ДФС України та податковими накладними, зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних, не простежується ланцюг придбання товарно-матеріальних цінностей (соняшнику, ріпаку, соя), реалізованих ТзОВ Олія+О на адресу ПП Оліяр, не виявлено їх виробника.

Крім цього, із вказаної податкової інформації, господарські операції ТзОВ Олія+О з ТзОВ Тіфорбуд полягали у купівлі - продажу сої та кукурудзи, тоді як господарські операції позивача з ТзОВ Олія+О полягали у купівлі - продажу ріпаку та соняшника.

В обґрунтування прийняття спірних податкових повідомлень-рішень контролюючим органом не наведено обставин, які б вказували на безтоварність операцій. Висновки відповідача ґрунтуються виключно на відпрацьованій податковій інформації по контрагентах позивача, а не на аналізі суті та наслідків господарських операцій між сторонами, які мали місце у періоді, в якому проводилася перевірка, що, в свою чергу, не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного виконання спірних операцій за умови наявності первинних документів, які спростовують такі доводи.

Жодних доказів про самостійне дослідження контролюючими органом обставин укладання договорів, предмету даних правочинів, змісту прав та обов`язків сторін, повноважень фізичних осіб, які від імені суб`єктів господарювання укладали ці правочини, обізнаності суб`єктів господарювання щодо обставин діяльності один одного, дійсних намірів сторін правочину, наявності чи відсутності розумних економічних чинників на укладання правочинів акт перевірки не містить.

Податкове законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, наявності чи відсутності основних фондів у останніх, а також від фактичної сплати контрагентами податку до бюджету по всьому ланцюгу товарообігу тощо, оскільки добросовісний платник податків, яким є позивач, не може нести відповідальність за правопорушення вчинені іншими суб`єктами господарювання.

Крім того, суд звертає увагу, що до податковий орган не наділений повноваженнями встановлювати в акті перевірки суб`єкта господарювання нікчемність або недійсність укладених з контрагентами договорів, оскільки необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог статті 228 Цивільного кодексу України є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків.

При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Проте, існування відповідних обставин у даній справі податковим органом не доведено.

В контексті викладеного, колегія суддів також зазначає, що допущені попередніми постачальниками у ланцюгу постачання товару певні порушення податкового законодавства тягнуть негативні наслідки саме для таких постачальників та не впливають на право позивача (добросовісного платника податку) на віднесення до складу податкового кредиту сплаченого податку на додану вартість постачальникам товару та заявлення до бюджетного відшкодування від`ємного значення з податку на додану вартість.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників, чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов`язань може свідчити про незаконність формування податкового кредиту .

Зазначена позиція узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини: рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 (заява №803/02) у справі «Інтерсплав проти України»; рішення Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 (заява №3991/03) «Справа БУЛВЕС проти Болгарії»; рішення Європейського суду з прав людини від 18.03.2010 (заява №6689/03) у справі «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії».

Суд зазначає, що правила податкового обліку не встановлюють конкретного переліку первинних документів, за допомогою яких повинні бути оформлені господарські операції, а також не передбачають будь-яких спеціальних вимог до форми або виду первинних документів, до їх оформлення та заповнення. До документів, які засвідчують факт придбання товару, робіт, послуг, діючим законодавством передбачена лише одна умова: вони повинні засвідчувати фактичне отримання товару або результатів робіт, послуг.

Враховуючи вищевикладені обставини та оцінивши наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що реальність господарських операцій позивача з його контрагентом підтверджується відповідними первинними документами, які за формою та змістом узгоджуються з приписами ч.2 ст.9 Закону №996-XIV, а отже, формування позивачем показників його податкової звітності за результатами таких операцій відповідає вимогам чинного податкового законодавства, є правомірним та вказує на належність виконання позивачем його податкових зобов`язань, через що оскаржені податкові повідомлення рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Крім цього, згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків ДПС залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 березня 2019 року у справі №1.380.2019.005739 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
В. В. Святецький

Повний текст постанови складено 11.08.2020 року.