Справа № 240/6344/20
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Житомир справа № 240/6344/20

категорія 112030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Єфіменко О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 із позовом, в якому просить:

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови їй у виплаті грошової допомоги у розмірі 10-ти місячних пенсій на день її призначення;

- зобов`язати відповідача провести їй виплату грошової допомоги у розмірі 10-ти місячних пенсій на день її призначення, зарахувавши до стажу роботи викладачем хорових дисциплін Романівської школи мистецтв з 01.01.1992 на момент призначення пенсії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно не зарахував до пільгового стажу роботу позивача з 01.01.1992 до теперішнього часу на посаді викладача хорових дисциплін в Романівській школі мистецтв. Пенсію за віком позивачу призначено 22.11.2016, проте у 2019 році позивач звернулася до відповідача з питання виплати грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, передбаченої п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», однак отримала відмову у нарахуванні та виплаті такої грошової допомоги, з підстав відсутності 30 років страхового стажу. Відповідач не зарахував до спеціального стажу періоди роботи позивача в Романівській школі мистецтв з 01.01.1992 у зв`язку із тим, що позашкільні заклади не входить до Постанови КМУ №909 від 04.11.1993 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».

Ухвалою судді від 25.04.2020 року відкрите провадження по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Встановлено відповідачу строк для подання до суду відзиву на позов, однак таким процесуальним правом Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області не скористалося.

Відповідно до наказів Житомирського окружного адміністративного суду: №01-35-В від (у період з 04.05.2020 до 08.05.2020), №01-45-в від 20.05.2020 (у період з 09.06.2020 до 03.07.2020), № 01-65-В від 22.07.2020 (у період з 27.07.2020 до 05.08.2020) суддя Єфіменко О.В., перебувала у щорічній відпустці, а тому розгляд даної справи судом відкладався.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд вважає за необхідне вказати наступне.

Як зазначає позивач ОСОБА_1 : вона з 01.08.1979 по теперішній час працює в Романівській школі мистецтв на посаді викладача хорових дисциплін, що підтверджується копією трудової книжки, яка міститься в матеріалах справи (а.с.7-8), зокрема позивача відповідно до наказу №37 від 01.08.1979 прийнято до Дзержинської музичної школи, яку на підставі постанови Верховної Ради України №1076-IV від 09.07.2003 перейменовано на Романівську музичну школу, у зв`язку із зміною назви селища та району, та з 28.07.2005 Романівську музичну школу реорганізовано в Романівську школу мистецтв (рішення Романівської районної ради №268 від 28.07.2005).

З 22.11.2016 ОСОБА_1 призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У подальшому позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області з питання виплати грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій передбаченої п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Листом №б-5702 від 18.12.2019 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області роз`яснило позивачу про відсутність у неї спеціального стажу необхідного на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п.п. «е» - «ж» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с.9).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вказує наступне.

Пунктом «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон № 1788-XII) визначено, що право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років.

Законом України "Про освіту" № 2145-VIII від 05.09.2017 (далі - Закон № 2145-VIII) та Законом України "Про позашкільну освіту" №1841-III від 22.06.2000 (далі - Закон №1841-III) визначено, що позашкільна освіта є невід`ємним складником системи освіти та складовою системи безперервної освіти, і спрямована на розвиток здібностей та обдарувань вихованців, учнів і слухачів, задоволення їх інтересів, духовних запитів і потреб у професійному визначенні.

Зі змісту вказаних законів відслідковується, що в переліку закладів, які відносяться до позашкільної освіти, яка є підсистемою освіти є мистецька школа - заклад спеціалізованої мистецької освіти: музична, художня, хореографічна, хорова, школа мистецтв тощо, який надає початкову мистецьку освіту.

Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (у редакції, чинній після внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 №1436; далі - Перелік № 909) установлено, що у позашкільних навчальних закладах, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років, зокрема є директори, їх заступники з навчально-виховної, навчальної, виховної роботи, завідуючі відділами (лабораторіями, кабінетами), художні керівники, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.

Дорученням Кабінету Міністрів України від 06 січня 1995 року № 397/21 (далі - Доручення № 397/21) дію Переліку № 909 поширено і на викладачів музичних, художніх, хорових, хореографічних шкіл, шкіл мистецтв та інших шкіл естетичного виховання без внесення змін до постанови.

Однак таке доручення прийнято 06.01.1995, тобто до внесення постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 № 1436 змін у Перелік № 909, редакцією якого не було окремо виділено позашкільні навчальні заклади і посади, робота на яких давала право на пенсію за вислугу років.

Відтак, Доручення № 397/21 не поширює свою дію на Перелік № 909 (у редакції, чинній після внесення змін Постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 № 1436). Водночас, при внесенні змін у зазначений Перелік, зміст Доручення № 397/21 Кабінетом Міністрів України не врахований.

Разом з цим, за приписами статті 10 Закону України «Про освіту» №2145-VIII від 5 вересня 2017 року (далі - Закон №2145-VIII) невід`ємними складниками системи освіти є: дошкільна освіта; повна загальна середня освіта; позашкільна освіта; спеціалізована освіта; професійна (професійно-технічна) освіта; фахова передвища освіта; вища освіта та освіта дорослих, у тому числі післядипломна освіта.

Статею 12 Закону України від 22 червня 2000 року № 1841-III «Про позашкільну освіту» (далі - Закон № 1841-III) та пунктом 6 Переліку типів позашкільних навчальних закладів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2011 року № 433 (далі - Перелік № 433) передбачено, що до позашкільних навчальних закладів відносяться початкові спеціалізовані мистецькі навчальні заклади (школи естетичного виховання: музичні, художні, хореографічні, театральні, хорові, мистецтв та інші).

Відповідно до статті 21 Закону України № 1841-III право на пенсію за вислугою років мають педагогічні працівники позашкільних навчальних закладів за наявності педагогічного стажу роботи не менше ніж 25 років.

Суд наголошує й на тому, що відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Суд звертає увагу на те, що на спірні правовідносини розповсюджується також дія Переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 №963 (далі - Перелік), згідно з якого посаду «викладач» віднесено до педагогічних посад.

Відповідно до п. 3 розд. VIII «Прикінцеві положення» Закону № 1841-III до приведення законів України, інших нормативно-правових актів у відповідність до цього Закону вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

За приписами ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, викладачі позашкільних навчальних закладів, які входять до структури освіти України, мають право отримання пенсії за вислугу років.

Крім того, аналогічна позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 у справі №233/4308/17.

Відтак, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 з 01.08.1979 по теперішній час працює у музичній школі викладачем хорових дисциплін, втім Пенсійним фондом до її страхового стажу з 01.01.1992 не віднесено роботу у вказаній школі, а тому на думку відповідача остання не має права на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, передбаченої п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Виходячи з наведеного, викладач школи мистецтв є педагогічним працівником позашкільного навчального закладу, тобто працівником освіти, а тому стаж роботи позивача з 01.08.1979 по теперішній час на посаді викладача хорових дисциплін в Романівській школі мистецтв повинен зараховуватися до її пільгового стажу у розумінні пункту «е» статті 55 Закону України № 1788-ХІІ навіть попри те, що зазначена посада прямо не передбачена затвердженим Переліком № 909.

Конституційний Суд України у п. 3.4 Рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).

Конституційне та законодавче регулювання захисту прав і свобод людини узгоджується із міжнародно-правовими актами, а саме Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція), яка була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію і практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у п. 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

А тому, суд, з огляду на викладені норми та встановлені обставини справи вважає помилковим твердження відповідача щодо відсутності підстав для зарахування з 01.01.1992 стажу позивача в Романівській школі мистецтв на посаді викладача хорових дисциплін до пільгового та вказує на наявність підстав для нарахування та виплати грошової допомоги передбаченої п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, суд вказує наступне.

Так, прохальна частина позовної заяви містить дві позовні вимоги, які є немайновими, однак слід відзначити, що такі позовні вимоги є похідними одна від одної, а тому за подання до суду такої позовної заяви ОСОБА_1 необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 840,80 грн, однак останньою надмірно сплачений судовий збір, зокрема у розмірі 1681,20 грн.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" від 08 липня 2011 року №3674-VI, із змінами і доповненнями, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи, викладене відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань підлягає до стягнення на користь позивача судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Решта сплаченого позивачем судового збору, відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" може бути повернуто за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О.Ольжича, 7, м.Житомир,10003. РНОКПП/) про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті грошової допомоги у розмірі 10-ти місячних пенсій на день її призначення передбаченої п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області провести ОСОБА_1 нарахування та виплату грошової допомоги передбаченої п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у розмірі 10-ти місячних пенсій на день призначення пенсії - 22.11.2016, зарахувавши до стажу роботи викладачем хорових дисциплін Романівської школи мистецтв з 01.01.1992.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено: 11.08.2020.

Суддя О.В. Єфіменко