Справа № 161/1001/20
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 рокуЛьвівСправа № 161/1001/20 пров. № А/857/7290/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Ільчишин Н.В., Пліша М.А.

за участі секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

позивач: не з`явився

відповідач: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2020 року у справі № 161/1001/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інспектора з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Редьковича Владислава Васильовича про визнання незаконною та скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції - Рудська С.М.,

час ухвалення рішення - 09 год. 11 хв.,

місце ухвалення рішення - м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення - 04.06.2020,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до старшого інспектора з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Редьковича В.В. (далі - інспектор Департаменту, відповідач) та просила суд визнати неправомірними дії інспектора з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Редьковича В.В. щодо винесення оскаржуваної постанови незаконними, визнати постанову серії LC № 014652 від 10.01.2020 року про адміністративне правопорушення незаконною, скасувати її, а провадження у справі закрити.

На обґрунтування якого зазначила, що оскаржуваною постановою було встановлено факт порушення правил зупинки невстановленою особою, яка за її відсутності керувала належним їй автомобілем AUDI A6, д.н.з. НОМЕР_1 . Дану постанову вважає протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки вказаного правопорушення вона не вчиняла та не могла вчинити, так як належним їй автомобілем вона керувати не могла по причині відсутності у неї водійського посвідчення та елементарних водійських навичок. Крім того, оскаржувана постанова не містить зазначення, яким чином відбувався розгляд справи, ким саме та за яких обставин було здійснено, на думку відповідача, незаконну зупинку належного їй транспортного засобу. При цьому, зазначений у оскаржуваній постанові спецзасіб SAMSUNG SM-T 561 не належить до переліку техзасобів, призначених для автоматичного фіксування порушень ПДР.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 420 грн. 40 коп..

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права та невірним встановленням обставин у справі. На обґрунтування доводів зазначає, що висновок суду про те, що позивач звернулась до неналежного відповідача є безпідставним.

Також звертає увагу суду на те, що представник відповідача у суді першої інстанції заявляв клопотання про заміну відповідача інспектора Редьковича В.В. на відповідача - Департамент муніципальної варти Луцької міської ради, проте суд в задоволенні цього клопотання відмовив. Також вважає незаконним рішення в частині стягнення з неї судового збору.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає про те, що висновки суду першої інстанції про те, що позов пред`явлено не до належного відповідача є вірними, оскільки у даній справі саме департамент муніципальної варти Луцької міської ради є належним відповідачем у справі. Щодо судового збору, звертає увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду ц справі № 543/775/17. Відтак просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

11 серпня 2020 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із введенням режиму карантину.

Дослідивши вказане клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 167 КАС України будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити: 1) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву чи клопотання або заперечення проти них, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України; 2) найменування суду, до якого вона подається; 3) номер справи, прізвище та ініціали судді (суддів), якщо заява (клопотання, заперечення) подається після постановлення ухвали про відкриття провадження у справі; 4) зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника; 5) підстави заяви (клопотання, заперечення); 6) перелік документів та інших доказів (за наявності), що додаються до заяви (клопотання, заперечення); 7) інші відомості, які вимагаються цим Кодексом.

Згідно з ч. 10 ст. 44 КАС України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

З матеріалів справи встановлено, що 11 серпня 2020 року на електронну адресу Восьмого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання від ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, яка не підписана електронно-цифровим підписом у встановленому законом порядку.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що правовий статус електронного цифрового підпису визначає Закон України «Про електронний цифровий підпис» від 22 травня 2003 року № 852-IV. Згідно з ст. 4 вказаного Закону електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів.

Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі.

За приписами ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22 травня 2003 року № 851-IV оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним цифровим підписом автора.

Між тим, положеннями ч. 2 ст. 167 КАС України визначено, якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.

Таким чином, оскільки заява не містить електронного цифрового підпису, тобто подана без додержання вимог ч. 1 ст. 167 КАС України, то остання не може бути розглянута судом та підлягає поверненню заявнику без розгляду.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явились, що у відповідності до ч. 3 ст. 268 КАС України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що 10.01.2020 о 14 год 03 хв по вул. Конякіна, 39 в м. Луцьку старший інспектор (інспектор з паркування) департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Редькович В.В. виявив, що особа, яка керувала транспортним засобом AUDI A6, д.н.з. НОМЕР_1 , порушила правила зупинки, а саме: здійснила зупинку транспортного засобу в місті виїзду з прилеглої території та створила перешкоду дорожньому руху, чим порушила п. 15.9. «и» ПДР України та ч. 3 ст. 122 КУпАП. Дане адміністративне правопорушення було зафіксованим в режимі фотозйомки та винесено повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності серії LC № 014652.

10.01.2020 року інспектором з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Редьковича В.В. винесено постанову серії LC № 014652 , якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн..

Вважаючи винесену постанову старшого інспектора з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Редьковича В.В. незаконною позивач звернулася з позовом до суду про її скасування.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради № 103-1 від 20.02.2019 року, виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування було уповноважено працівників Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради на виконання функцій інспекторів з паркування.

Відтак суд дійшов висновку, що суб`єктом владних повноважень, який розглядає справу про адміністративне правопорушення і виносить постанову про притягнення особи до адміністративної відповідальності, є відповідний орган в особі конкретної посадової особи.

Тому належним відповідачем, як суб`єктом владних повноважень у адміністративній справі щодо оскарження рішень (дій чи бездіяльності) у справі про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення щодо правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, повинен бути Департамент муніципальної варти Луцької міської ради.

Оскільки, даний адміністративний позов пред`явлений до інспектора з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Редьковича В.В., тобто до неналежного відповідача, суд відмовив у задоволенні позовних вимог.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Як слідує із позовної заяви, ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до інспектора з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Редьковича Владислава Васильовича про визнання незаконною та скасування постанови.

Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частиною 3 ст. 122 КУпАП передбачена відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху.

Відповідно до ст. 219 КУпАП, виконавчі комітети (а в населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчі органи, що виконують їх повноваження) сільських, селищних, міських рад розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 92, 99 (якщо правопорушення вчинено громадянином), статтею 104, частинами першою, третьою та шостою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки транспортних засобів у межах відповідного населеного пункту, зафіксованого в режимі фотозйомки (відеозапису), статтями 127-2, 141, 142, 152, частинами першою - п`ятою та восьмою статті 152-1, статтею 159, статтею 175-1 (за порушення, вчинені у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтею 179, статтею 180 (крім справ щодо батьків неповнолітніх або осіб, які їх замінюють), частиною четвертою статті 181, частиною першою статті 182, статтями 183, 197, 198 цього Кодексу.

Від імені виконавчих комітетів (а у населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчих органів, що виконують їх повноваження) сільських, селищних, міських рад розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, третьою і шостою статті 122, частинами першою, другою та восьмою статті 152-1 цього Кодексу, і накладати адміністративні стягнення мають право уповноважені виконавчим комітетом (виконавчим органом) сільської, селищної, міської ради посадові особи виконавчих органів сільської, селищної, міської ради - інспектори з паркування.

З аналізу вказаних норм, суд дійшов висновку, що, розгляд справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені ч. 3 ст. 122 КпАП України, відноситься до компетенції виконавчих комітетів (виконавчих органів) сільських, селищних, міських рад. Інспектори з паркування мають право накладати адміністративні стягнення та розглядають справи про адміністративні правопорушення від імені цих органів, однак не можуть виступати самостійними суб`єктами владних повноважень, тобто окремо від державного органу, посадовою особою якого вони є, приймаючи одноособові рішення.

Таким чином, належним відповідачем у справі щодо оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, повинен бути відповідний орган, у даній справі Управління муніципальної варти Луцької міської ради.

Проте, розглядуваний адміністративний позов позивачем заявлено до Інспектора з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Редьковича Владислава Васильовича, тобто до неналежного відповідача.

Вказану правову позицію також було висловлено Верховним Судом у постанові від 26.12.2019 у справі №724/716/16-а.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 48 КАС України суд першої інстанції, встановивши, що з позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, може за згодою позивача та особи, якій належить право вимоги, допустити заміну первинного позивача належним позивачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Положення частини 3 статті 48 КАС України передбачає, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні адміністративного позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави (частина 4 статті 48 КАС України).

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності. При цьому, суд апеляційної інстанції такого права і можливості заміни не належного відповідача на належного не має.

Колегія суддів зазначає, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду.

Особа, яка залучається до участі у справі у процесуальному статусі відповідача має процесуальні права та процесуальні обв`язки, визначені КАС України.

За правилами ч. 7 ст. 48 КАС України заміна відповідача допускається лише до ухвалення рішення судом першої інстанції, а суд апеляційної інстанції позбавлений права здійснювати заміну неналежної сторони по справі або залучати до участі у справі другого відповідача.

Зокрема, залучення такої особи на стадії апеляційного розгляду справи позбавило би залученого відповідача можливості користуватися своїми процесуальними правами, гарантованими КАС України в суді першої інстанції, що є порушенням принципу рівності сторін.

Така правова позиція щодо застосування норм процесуального права зокрема була висловлена Верховним Судом у постанові від 09.07.2020 у справі № 2040/5355/18.

Відтак, суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог процесуального закону, та, вирішуючи спір про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 статті 121 КУпАП, пред`явлений до Інспектора з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Редьковича Владислава Васильовича, не з`ясував хто є належним відповідачем у справі та не вирішив питання про залучення до участі у справі належного відповідача чи співвідповідача.

Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів того, що суд першої інстанції запропонував позивачу здійснити заміну неналежного відповідача або залучення до участі у справі другого відповідача.

Суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а тому не дав належної правової оцінки викладеним вище обставинам справи чим порушив принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи, що призвело до ухвалення рішення, яке не відповідає вимогам щодо законності і обґрунтованості.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не встановивши фактичні обставини, які мають значення для справи та не здійснивши заміну неналежної сторони, яка, в силу обмежень встановлених статтею 48 КАС України, могла бути проведена виключно судом першої інстанції, допустив порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позову.

Щодо стягнення з позивача судового збору, суд першої інстанції зазначив, що при зверненні до суду позивач не сплачував судового збору, хоча мав його сплати за ставкою 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 420,40 грн.. Відтак, суд дійшов висновку, що у зв`язку з відмовою у задоволенні позову та не сплатою судового збору позивачем при зверненні до суду такий підлягає до стягнення на користь держави, оскільки при відкритті провадження суд, з метою дотримання права позивача на судовий захист, не вважав за доцільне залишати позов без розгляду з цієї підстави.

Судова колегія вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим та таким, що також порушує норми процесуального права.

З матеріалів справи встановлюється, що при відкритті провадження суд першої інстанції встановив відсутність підстав для залишення позовної заяви без руху та вважав, що позов поданий у відповідності до вимог ст.ст. 160,161, КАС України.

Слід звернути увагу суду першої інстанції на те, що судом до позовної заяви не було застосовано вимоги статті 169 КАС України та ч. 1 ст. 133 КАС України, яка визначає, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Відтак, застосування судом першої інстанції ч. 2 ст. 133 КАС України, якою визначено, що якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі є помилковим.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Одночасно колегія суддів роз`яснює позивачу його право повторно звернутися з адміністративним позовом до належного відповідача - відповідного органу Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради.

При цьому, слід звернути увагу апелянта на те, що порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що полягало у не вирішенні питання заміни неналежного відповідача або залучення другого відповідача призвело до відмови у задоволенні позову саме з цих підстав, що в свою чергу не свідчить про пропуск позивачем строку звернення до суду у разі звернення з адміністративним позовом до належного відповідача в межах розумного строку.

Керуючись статтямич.4 ст.229, 243, 250, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2020 року у справі № 161/1001/20 - скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Інспектора з паркування Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Редьковича Владислава Васильовича про визнання незаконною та скасування постанови - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Н. В. Ільчишин
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 12 серпня 2020 року.