Справа № 480/221/20
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2020-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2020 р.Справа № 480/221/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.

представника позивача Макаренка О.С., представника відповідача Вельми І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.03.2020, головуючий суддя І інстанції: О.В. Соп`яненко, м. Суми, по справі № 480/221/20

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про визнання рішення протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі за текстом ОСОБА_1 позивач) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України (далі за текстом -відповідач, МОУ), в якому просить суд:

- визнати протиправним рішення відповідача (Міністерство оборони України) від 21.12.2019 п.1 протоколу № 177 про відмову у призначенні виплаті одноразової грошової допомоги батькам загиблого військовослужбовця молодшого сержанта ЗСУ ОСОБА_2

- скасувати рішення відповідача від 21.12.2019, оформлене протоколом №177 п.1, прийняте за результатами розгляду заяви відповідача ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю сина позивача згідно вимог діючого законодавства.

- зобов`язати відповідача повторно, розглянути документи стосовно призначення та виплати одноразової грошової допомоги позивачу ОСОБА_1 у зв`язку із загибеллю її сина в порядку і розмірі, передбаченому Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

- зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з загибеллю сина - військовослужбовця ЗСУ ОСОБА_2 при виконанні обов`язків військової служби з урахуванням наказів командира в/ч НОМЕР_1 про виключення ОСОБА_2 із списків особового складу №№295; 174; 23-РС; 274, сповіщення про смерть №2598.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її син ОСОБА_3 загинув під час виконання бойового завдання. У жовтні 2019 року позивач через Сумський обласний військовий комісаріат звернулась до відповідача із заявою про призначення і виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю сина та надала відповідний пакет документів. Рішенням відповідача, оформленим п.1 протоколу №177 від 21.12.2019 відмовлено у призначенні допомоги батькам загиблого. Рішення мотивоване тим, що на час загибелі ОСОБА_2 перебував у стані алкогольного сп`яніння, тому відповідно до ст. 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» призначення та виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється. Вважає таку відмову протиправною посилаючись на те, що смерть її сина пов`язана із виконанням обов`язків військової служби, відсутні докази того, що ОСОБА_2 вчинив адміністративне чи кримінальне правопорушення, або будь-які активні дії у стані алкогольного сп`яніння, які призвели до загибелі. Таким чином, підстави для відмови у призначенні та виплаті допомоги відсутні.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 20.03.2020 по справі № 480/221/20 ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання рішення протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення, оформлене пунктом 1 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13.12.2019 №177, затверджене Міністром оборони України 21.12.2019 про відмову у призначенні виплати одноразової грошової допомоги батькам загиблого військовослужбовця молодшого сержанта Збройних сил України ОСОБА_2 .

Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути документи стосовно призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із загибеллю її сина в порядку та розмірі, передбаченому Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 у зв`язку із загибеллю її сина - військовослужбовця Збройних сил України ОСОБА_2 при виконанні обов`язків військової служби з урахуванням наказів командира в/ч НОМЕР_1 про виключення ОСОБА_2 зі списків особового складу від 04.11.2019 №274; про результати службового розслідування від 30.10.2019 №174, наказу командира повітряного командування "Центр" від 04.11.2019 №23-РС, сповіщення про смерть №2598.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на істотне порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до незаконного судового рішення по суті, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.03.2020 по справі № 480/221/20, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги пояснив, що відмова комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум у призначенні одноразової грошової допомоги мотивована тим, що на час загибелі ОСОБА_2 вживав спиртні напої, перебував в стані алкогольного сп`яніння, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 172-20 КУпАП, що у розумінні вимог пп."а"та "б" п.1 ст.16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п.19 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 є підставою для відмови у призначенні відповідної допомоги. Також посилався на обставини, викладені у вироку Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.11.2019 по справі № 221/3266/16-к. Крім того, вказав, що суд вправі зобов`язати МОУ розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги, а не приймати рішення про виплату такої допомоги, оскільки, на його думку, вирішення такого питання є дискреційним повноваженням саме відповідача.

Представник позивача в надісланому до суду письмовому відзиві просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на відсутність у відповідача доказів вчинення ОСОБА_2 дій в стані алкогольного сп`яніння, наслідком яких стала його смерть, не притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 172-20 КУпАП, що є свідченням того, що таких дій він не вчиняв, через що у відповідача відсутні підстави застосовувати положення ст. 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу, з підстав та мотивів, викладених в останній, та просив суд апеляційної інстанції її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача, підтримав викладену у відзиві правову позицію.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України.

Наказом першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) (по стройовій частині) від 15.12.2015 №349 молодший сержант ОСОБА_2 з 15.12.2015 вважався таким, що прибув до складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції, забезпечення її проведення, з метою виконання службових завдань (а.с. 16)

01 березня 2016 року молодший сержант ОСОБА_2 загинув внаслідок вогнепальних поранень.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.10.2019 №174 «Про результати службового розслідування» в ході проведення службового розслідування було встановлено, що молодший сержант ОСОБА_2 загинув під час виконання ним обов`язків військової служби в зоні проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей та смерть зазначеного військовослужбовця настала внаслідок вогнепального поранення. За результатами експертизи на час смерті виявлено наявність алкоголю в крові молодшого сержанта ОСОБА_2 , однак під час службового розслідування обставин, які б свідчили, що загибель є наслідком вчинення дій у стані алкогольного сп`яніння не встановлено (а.с. 12-13).

Наказом командира повітряного командування «Центр»-заступника командувача повітряних сил Збройних сил України від 04.11.2019 №23-РС (по особовому складу) ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу у зв`язку зі смертю. Встановлено, що ОСОБА_2 загинув в результаті вогнепального поранення. Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 14).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.11.2019 №274 виключено ОСОБА_2 з 02.03.2016 зі списків особового складу. Встановлено, що смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 15).

29 листопада 2019 року засіданням Центральної військово-лікарської комісії Збройних сил України встановлено про причинний зв`язок поранення та смерті ОСОБА_2 з проходженням військової служби (протокол засідання комісії №3356 від 29.11.2019).(а.с. 25).

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13.12.2019 №177, затвердженого Міністром оборони України 21.12.2019. розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги батьку та матері загиблого молодшого сержанта ОСОБА_2 , смерть якого настала внаслідок пострілу іншого військовослужбовця (а.с.26).

Підставами для прийняття такого рішення зазначено положення ст.16-4 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до яких призначення та виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється, якщо загибель (смерть) військовослужбовця є наслідком вчинення адміністративного правопорушення або дій у стані алкогольного сп`яніння. Відповідно до ст. 172-20 КУпАП розпивання алкогольних напоїв військовослужбовцями під час виконання ними службових обов`язків є адміністративним правопорушенням. Ураховуючи, що нещасний випадок стався під час виконання обов`язків військової служби в стані алкогольного сп`яніння зазначено, що підстав для призначення допомоги немає (а.с. 26).

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач звернулася із зазначеним позовом до Сумського окружного адміністративного суду за захистом свого порушеного права на отримання відповідної допомоги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з відсутності у відповідача підстав, передбачених ст.16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги батькам загиблого, що є наслідком для визнання протиправним та скасуванням рішення відповідача, оформленого п.1 протоколу засідання комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13.12.2019 №177, затвердженого Міністром оборони України 21.12.2019 про відмову у призначенні виплати одноразової грошової допомоги батькам загиблого військовослужбовця молодшого сержанта Збройних сил України ОСОБА_2 .

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання одноразової грошової допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві урегульоване нормами статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у редакції на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Пунктами 1-3 частини другої цієї статті Закону визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби; смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби; загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві.

Згідно зі статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у випадках, зазначених у підпунктах 1- 3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Положеннями частини дев`ятої статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою статті 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено підстави, за якими призначення та виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється. Призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком:

а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;

б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;

в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);

г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Ці положення кореспондуються з нормами Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служб у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975).

Стверджуючи про правомірність оскаржуваного висновку, відповідач посилається на наявність у діях загиблого складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 172-20 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відповідно до частини 1 якої розпивання алкогольних, слабоалкогольних напоїв або вживання наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів на території військових частин, військових об`єктів, або поява таких осіб на території військової частини в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння, або виконання ними обов`язків військової служби в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння, а також відмова таких осіб від проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння тягнуть за собою накладення штрафу від сімдесяти до ста сорока п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт з утриманням на гауптвахті на строк до п`яти діб.

При цьому, відповідачем не надано доказів того, що ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за цією нормою, справа про адміністративне правопорушення була розглянута та за результатами її розгляду було встановлено у діях ОСОБА_4 склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-20 КУпАП.

На запит адвоката Макаренка О.С. військова прокуратура Маріупольського гарнізону повідомила, що відомостей про притягнення до адміністративної відповідальності загиблого сержанта ОСОБА_2 в прокуратурі не мається (а.с.24).

В суді апеляційної інстанції представник також підтвердив, що за приписами ст. 172-20 КУпАП ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за рішенням суду не притягувався, оскільки загинув.

Згідно зі ст.221 КУпАП саме на районні суди, районні у місті, міські чи міськрайонні покладено обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 172-20 КУпАП.

Отже, повноваження щодо наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-20 КУпАП в діях будь-якої особи та притягнення до адміністративної відповідальності належить судові, а тому посилання представника відповідача та зазначення у спірному рішенні про скоєння ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-20 КУпАП є неприйнятним та таким, що не відповідає дійсним обставинам у справі.

За таких обставин, суд вважає, що відповідач безпідставно дійшов висновку про наявність у діях загиблого, які спричинили його загибель, складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-20 КУпАП.

Невмотивованими належним чином також є доводи відповідача про відсутність підстав для виплати допомоги у зв`язку з наявністю стану алкогольного сп`яніння ОСОБА_2 під час виконання обов`язків військової служби.

Приписами статті 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що виплата допомоги не здійснюється, якщо загибель (смерть) військовослужбовця є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного сп`яніння.

Отже, саме активні дії військовослужбовця мають бути наслідком його смерті для застосування наведеної норми.

Службовим розслідуванням обставин загибелі ОСОБА_2 не встановлено, що загибель останнього є наслідком вчинення дій у стані алкогольного сп`яніння (а.с. 12-13).

Зі змісту вироку Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області у справі № 221/3266/16-к за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 ч. 1 КК України вбачається, що до загибелі молодшого сержанта призвели активні дії ОСОБА_5 , а не дії загиблого.

Відповідно перебування ОСОБА_2 в стані алкогольного сп`яніння не знаходилося у причинному зв`язку з наслідками від дій засудженого.

Крім того, вказаний вирок не набрав законної сили та оскаржується в апеляційному порядку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у відповідача не було передбачених ст.16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» підстав для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги батькам загиблого. Тому рішення відповідача, оформлене пунктом 1 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, затверджене Міністром оборони України 21.12.2019 є протиправним та підлягає скасуванню.

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що позовна вимога про зобов`язання відповідача повторно розглянути документи стосовно призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із загибеллю її сина в порядку та розмірі, передбаченому Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" є похідної від позовних вимог про визнання протиправним та скасування п. 1 протоколу №177 від 21.12.2019, отже підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з загибеллю сина - військовослужбовця ЗСУ ОСОБА_2 при виконанні обов`язків військової служби з урахуванням наказів командира в/ч НОМЕР_1 про виключення ОСОБА_2 із списків особового складу №№295; 174; 23-РС; 274, сповіщення про смерть №2598, слід вказати на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Така правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.11.2019 по справі № 227/3208/16-а.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 р. (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

З огляду на те, що в ході судового розгляду справи було встановлено відсутність у відповідача передбачених ст. 16-4 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей підстав для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги батькам загиблого, відсутність необхідності подачі позивачем відповідачу будь-яких додаткових документів, колегія суддів вважає ефективним засобом захисту саме зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з загибеллю сина - військовослужбовця ЗСУ ОСОБА_2 при виконанні обов`язків військової служби з урахуванням наказів командира в/ч НОМЕР_1 про виключення ОСОБА_2 із списків особового складу №№295; 174; 23-РС; 274, сповіщення про смерть №2598. Забезпечення відновлення порушеного права позивача в інший спосіб, з огляду на правову позицію представника відповідача щодо відсутності права у позивача на отримання такої допомоги, не призведе до отримання позивачем відповідної допомоги.

Такі висновки апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 по справі № 817/867/17, від 11 квітня 2018 року по справі № 802/1869/17-а, від 26.06.2018 по справі 487/4401/16-а, від 11 квітня 2018 року по справі №802/1869/17-а, 09 січня 2020 року по справі № 818/435/16, які є обов`язковими в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд має право зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача, в той час як суд не може зобов`язання відповідача призначити та виплатити одноразову грошову допомогу, оскільки це є управлінським рішенням суб`єкта владних повноважень відноситься та відноситься до його дискреційних повноважень, колегія суддів вважає необґрунтованим з огляду на таке.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справа №461/2579/17, від 20.03.2018 у справі №820/4554/17, від 03.04.2018 у справі № 569/16681/16-а та від 12.04.2018 справа №826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, колегія суддів, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один із правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення.

Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача ухвалити рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Оскільки в ході судового розгляду колегією суддів встановлено відсутність жодних законних підстав для відмови в задоволенні заяви позивача, посилання відповідача на наявність у нього дискреційних повноважень, за відсутності законних підстав відмовити в задоволенні відповідної заяви позивача, щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги є необґрунтованими.

Така позиція колегії суддів узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в численних постановах, зокрема від 31 липня 2020 року по справі № 810/2474/18, від 25.03.2018 по справі № 826/6102/16, від 30 липня 2020 року по справі № 826/10085/16, від 09 липня 2020 року по справі № 826/13881/16 тощо.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.03.2020 по справі № 480/221/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) В.Б. Русанова С.П. Жигилій
Повний текст постанови складено 11.08.2020.