Справа № 640/22688/19
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2020 року м. Київ №640/22688/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Симпатик»
доГоловного управління Державної податкової служби у Київській області
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення
встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Симпатик» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області, в якому просило суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 22 серпня 2019 року №.

Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами. Так, позивачем отримано спірне податкове повідомлення-рішення від 22 серпня 2019 року №, прийняте відповідачем на підставі Акту камеральної перевірки від 24 липня 2019 року №485/10-36-40-04/32524414, яким до позивача застосовано штрафну санкцію в розмірі 3400,00 грн. за затримку сплати грошового зобов`язання, визначеного податковим повідомленням-рішенням від 09 листопада 2017 року №, на 322 календарні дні (граничний термін сплати 06 лютого 2018 року, дата сплати 26 грудня 2018 року). Водночас, посилаючись на приписи пункту 57.3 статті 57 Податкового кодексу України позивач стверджує, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги податковим органом не визнаються. Мотивуючи законність прийнятого податкового повідомлення-рішення, відповідач посилається на висновки Акту камеральної перевірки від 24 липня 2019 року №485/10-36-40-04/32524414, згідно яких позивачем несвоєчасно сплачено грошове зобов`язання, визначене податковим повідомленням-рішенням від 09 листопада 2017 року № (граничний термін сплати 06 лютого 2018 року), чим порушено підпункт 57.3 статті 57 ПК України. За наведених обставин, до позивача згідно положень статті 126 ПК України, спірним податковим повідомленням-рішенням застосовано штрафні санкції в сумі 3400,00 грн. Відтак, податковий орган при винесенні оскаржуваного податкового повідомлення-рішення діяв виключно в межах норм діючого законодавства, і тому відсутні підстави для його скасування.

Позивачем надано відповідь на відзив, в якому останній підтримав власну позицію, викладену в позовній заяві та наголосив на безпідставності висновків відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, у порядку статті 76 ПК України проведена камеральна перевірка своєчасності сплати позивачем грошового зобов`язання згідно податкового повідомлення рішення від 09 листопада 2017 року №.

За результатами перевірки контролюючим органом складено Акт від 24 липня 2019 року №485/10-36-40-04/32524414.

В акті перевірки зафіксовано, що в порушення пункту 57.3 статті 57 ПК України позивачем несвоєчасно сплачено грошове зобов`язання, визначене податковим повідомленням-рішенням від 09 листопада 2017 року №, так як граничний термін сплати - 06 лютого 2018 року, а грошове зобов`язання (17000,00 грн.) фактично сплачено 26 грудня 2018 року, тобто із затримкою в 322 дні.

Позивачем подано заперечення на акт від 24 липня 2019 року №485/10-36-40-04/32524414.

Відповідач листом від 22 серпня 2019 року №29530/10/10-36-40-04-08 повідомив позивача про залишення висновків акту від 24 липня 2019 року №485/10-36-40-04/32524414 без змін.

На підставі висновків даного акту контролюючим органом прийнято податкове повідомлення - рішення від 22 серпня 2019 року №, яким до позивача застосовано штраф у сумі 3400,00 грн. за порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з адміністративних штрафів та штрафних санкцій за порушення законодавства у сфері виробництва та обігу алкогольних напоїв та тютюнових виробів.

Позивач подав скаргу до Державної фіскальної служби України на податкове повідомлення-рішення від 22 серпня 2019 року №.

Рішенням про результати розгляду скарги Державної податкової служби України від 06 листопада 2019 року №8541/6/99-00-08-05-05, скаргу позивача залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішення без змін.

Позивач не погодився з такими діями податкового органу та не погодився з правомірністю спірного податкового повідомлення-рішення від 22 серпня 2019 року №, в зв`язку з чим звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України (надалі - ПК України) контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно з пунктом 75.1 статті 75 ПК України (в редакції чинній на момент проведення камеральної перевірки) контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.

Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах (підпункт 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 ПК України).

Камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення.

Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком.

Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова (пункт 76.1 статті 76 ПК України в редакції чинній на момент проведення камеральної перевірки).

Камеральна перевірка податкової декларації або уточнюючого розрахунку може бути проведена лише протягом 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку їх подання, а якщо такі документи були надані пізніше, - за днем їх фактичного подання.

Камеральна перевірка з інших питань проводиться з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу (підпункт 76.3 статті 76 ПК України).

Таким чином, законодавець передбачив спеціальний порядок проведення камеральної перевірки, який полягає у відсутності обов`язку у податкового органу повідомляти платника податків про початок проведення такої перевірки, у процедурі проведенні такої перевірки без присутності платника податків та у використанні під час проведення такої перевірки інформаційних баз податкового органу.

Наведеними вище положеннями законодавства спростовується доводи позивача щодо неправомірності проведення камеральної перевірки.

Дослідивши Акт камеральної перевірки від 24 липня 2019 року №485/10-36-40-04/32524414 суд встановив, що перевірка проведена з метою перевірки своєчасності сплати грошового зобов`язання, визначеного податковим повідомленням-рішенням від 09 листопада 2017 року №.

Актом перевірки податковий орган зафіксував порушення позивачем терміну сплати грошового зобов`язання, визначеного пунктом 57.3 статті 57 ПК України, стосовно наведеного податкового повідомлення-рішення.

Згідно приписів пункту 57.3 статті 57 ПК України, за яким у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, обґрунтовуючи неправомірність висновків акту перевірки позивач звернувся засобами поштового зв`язку 23 листопада 2017 року зі скаргою на податкове повідомлення-рішення від 09 листопада 2017 року № до Державної фіскальної служби України.

Також, одночасно з поданням скарги до Державної фіскальної служби України, позивачем надіслано повідомлення до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про оскарження податкового повідомлення-рішення від 09 листопада 2017 року №, що підтверджується фіскальним чеком.

На адресу позивача 19 лютого 2018 року надійшла податкова вимога від 09 лютого 2018 року №3115-56 та рішення про опис майна №72 про визначення суми податкового боргу, що становить 17 000,00 грн., винесені Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області на підставі податкового повідомлення-рішення від 09 листопада 2017 року №.

Як стверджує позивач, на день винесення податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу, скарга позивача на податкове повідомлення-рішення знаходилась ще на розгляді Державної фіскальної служби України, що підтверджується рішенням від 11 грудня 2017 року №29362/6/99-99-11-03-01-05 про продовження строку розгляду скарги до 25 січня 2018 року включно.

В подальшому, позивач оскаржував податкову вимогу та рішення про опис майна в податкову заставу в адміністративному та судовому порядку.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 серпня 2018 року у справі №826/7911/18 адміністративний позов позивача задоволено повністю, визнано протиправною та скасовано податкову вимогу від 09 лютого 2018 року №3115-56 та рішення про опис майна у податкову заставу №72 за податковим повідомленням-рішенням від 09 листопада 2017 року №.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2018 у справі №826/7911/18 апеляційну скаргу контролюючого органу задоволено, а рішення першої інстанції скасовано та прийнято нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року у справі 826/7911/18 набрала законної сили з моменту проголошення, тобто з 19 грудня 2018 року у позивача виник обов`язок по сплаті податкового боргу за податковою вимогою від 09 лютого 2018 року №3115-56, яка складала суму за податковим повідомленням-рішенням від 09 листопада 2017 року № у розмірі 17000,00 грн.

В той же час, у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року встановлено наступний факт:

- «До апеляційної скарги контролюючим органом було долучено докази отримання позивачем рішення Державної фіскальної служби України від 24.01.2018 року № 2370/6/99-99-11-03-01-25, а саме відповідно до копії повідомлення про вручення поштового відправлення, лист (штрихкодовий ідентифікатор 090) із вищевказаним рішенням отримано 26.01.2018 року.

З вищевикладеного вбачається, що податковий орган виконав приписи пункту 56.8 статті 56 Податкового кодексу України в частині направлення рішення про розгляд скарги щодо процедури адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення від 09.11.2017 року № .

Крім того, позивачем не надано доказів щодо оскарження податкового повідомлення-рішення від 09.11.2017 року № у судовому порядку.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що заборгованість позивача, визначена у податковому-повідомленні рішенні від 09.11.2017 року № є узгодженою, тому податкова вимога від 09.02.2018 року №3115-56 та рішення про опис майна є обґрунтованими, винесені в рамках чинного законодавства та не підлягають скасуванню.»

Отже, станом на 06 лютого 2018 року податкове повідомлення-рішення від 09 листопада 2018 року № набуло статусу узгодженого, що також підтверджується вищенаведеним.

Крім цього, в судовому порядку позивачем оскаржувались виключно вимоги від 09 лютого 2018 року № 3115-56 та рішення про опис майна, а не податкове повідомлення-рішення.

Згідно з частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином з 06 лютого 2018 року податкове повідомлення-рішення від 09 листопада 2017 року № набуло ознак узгодженості.

У зв`язку з чим, позиція податкового органу, що грошове зобов`язання за податковим повідомленням-рішенням від 09 листопада 2017 року № станом на 06 лютого 2018 року було узгодженим та до 16 лютого 2018 року підлягало сплаті судом визнається такою, що не суперечить приписам ПК України.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення від 22 серпня 2019 року №, яким до позивача застосовано штрафну санкцію за несвоєчасну сплату грошових зобов`язань за податковим повідомленням-рішенням від 09 листопада 2017 року № є правомірним, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оцінюючи наявні докази суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Обов`язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (частина 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідач належними доказами підтвердив правомірність свого рішення.

Таким чином позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Симпатик» залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко