Справа № 160/2374/20
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2020-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

11 серпня 2020 року м. Дніпросправа № 160/2374/20
(суддя Турова О.М., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),
суддів: Іванова С.М., Панченко О.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року у справі №160/2374/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 28 лютого 2020 року звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , згідно з яким просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації відпустки позивачу як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12 лютого 2019 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12 лютого 2019 року;
- зобов`язати відповідача виплатити позивачу, середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.
Позов обґрунтовано тим, що відповідно до п.п. «к» п.2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.01.2019р. №2-РС позивача звільнено у запас. В подальшому наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.02.2019р. №34 позивача з 12.02.2019 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а з 13.02.2019 року знято з котлового забезпечення (обіди), проте, станом на день видачі цього наказу відповідач не провів з позивачем розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової щорічної відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2019 роки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року, у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, позов задоволено повністю.
Рішення суду мотивовано тим, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані ОСОБА_1 календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з 2015 року по 2019 рік. При цьому, суд першої інстанції зробив висновок про те, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, при цьому положення КЗпП розповсюджуються на військовослужбовців в частині відносин, що не врегульовано спеціальним законодавством.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його до апеляційного суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що позивач не набув права на додаткові відпустки, оскільки частиною 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» припинено надання військовослужбовцям додаткової відпустки. Також відповідач зазначає про помилковість висновку суду першої інстанції щодо поширення на спірні відносини положень статті 117 КЗпП України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що позивач проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 з 2013 року по 12.02.2019 року на посаді начальника ремонтної майстерні ремонтного взводу спеціальних робіт ремонтної роти бронетанкової техніки ремонтно-відновлювального батальйону.
Відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України №298, виданої командиром військової частини НОМЕР_1 від 15.02.2019 року, ОСОБА_1 в період з 13.01.2016 року по 09.03.2016 року, з 10.03.2016 року по 08.07.2016 року, з 21.09.2016 року по 07.02.2017 року, з 17.04.2018 року по 29.04.2018 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції у складі сил та засобів ОТУ «Донецьк», які залучаються та беруть участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей (а.с.7).
Згідно з довідкою про безпосередню участь особи в Операції об`єднаних сил, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганських областях №299, виданою командиром військової частини НОМЕР_1 від 15.02.2019 року, ОСОБА_1 в період з 30.04.2018 року по 30.07.2018 року безпосередньо брав участь в Операції об`єднаних сил, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганських областях у складі сил та засобів ОТУ «Схід», які залучаються та беруть участь в Операції об`єднаних сил на території Донецької та Луганської областей (а.с.8).
Згідно з копією посвідчення серії НОМЕР_2 , виданим Управлінням особового складу штабу командування Сухопутних військ 01 липня 2015 року, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с.6).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 03.01.2019р. №2-РС старшого сержанта ОСОБА_1 , начальника ремонтної майстерні ремонтного взводу спеціальних робіт ремонтної роти бронетанкової техніки ремонтно-відновлювального батальйону звільнено з військової служби в запас за пп. к (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) ч.5 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 № 2232-XII.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.02.2019р. №34 з 12.02.2019р. позивача виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, а з 13.02.2019р. знято з котлового забезпечення (обіди), а також зараховано його в оперативний резерв першої черги (а.с.9).
В зазначеному вище наказі ОСОБА_1 встановлено вислугу років у Збройних Силах України в календарному та пільговому обчисленні, а також види та розмір виплат, які мають бути виплачені останньому, а саме: щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 105% посадового окладу, надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 по 12 лютого 2019 року; грошову компенсацію за не отримане речове майно у розмірі 16753,86 грн. на підставі довідки-розрахунку №3 від 12.02.2019 року; грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2019 рік терміном дві доби; грошову допомогу на оздоровлення за 2019 рік у розмірі 11257,13 грн.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 згідно з п.3 розд.31 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра Оборони України від 07.06.2018р. №260, додаткові відпустки (як учаснику бойових дій) не використовував, в тому числі за минулі роки, починаючи з: 2015 рік 14 діб; 2016 рік 14 діб; 2017 рік 14 діб; 2018 рік 14 діб; 2019 рік 14 діб (а.с.34).
Як вбачається з тексту наказу від 12.02.2019р. №34, грошова компенсація за невикористані позивачем календарні дні додаткової пільгової відпустки учасника бойових дій за 2015-2019р.р. ОСОБА_1 при звільненні не нараховувалась та не виплачувалась.
23 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 з заявою від 21.01.2020р. щодо нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової щорічної відпустки як учаснику бойових дій з липня 2015 року по лютий 2019 року (а.с.11).
За результатами розгляду вищезазначеної заяви позивача військова частина НОМЕР_1 листом від 27.01.2020р. № 147 повідомила останнього, що позивач не набув відповідного права на отримання вказаної грошової компенсації у зв`язку із відсутністю письмового прохання (рапорту) від нього з цього приводу на момент звільнення (а.с.12).
Правомірність дій відповідача щодо відмови позивачу у виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 по 2019 роки та стягнення середнього заробітку за весь час затримки у виплаті належних позивачу сум є предметом спору переданого на вирішення суду.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженого рішення виходить з наступного.
Згідно із п.12 ст.12 Закону України № 2232-ХІІ від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до ст.16-2 вказаного Закону учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з п.8 ст.10-1 Закону України № 2011-ХІІ від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім п.14 ст.10-1 вказаного Закону передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п.17 ст.10-1 наведеного Закону в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з п.19 ст.10-1 наведеного Закону надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України № 3543-XII від 21.10.1993р. «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та № 1932-XII від 06.12.1991р. «Про оборону України».
Особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпустки.
Однак Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.
Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п.12 ст.12 Закону України № 3551-ХІІ від 22.10.1993р. «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.16-2 Закону України «Про відпустки».
Крім того, відповідно до п.3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018р., у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону України «Про відпустки» та п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, в постанові Великої Палати від 21.08.2019р. у справі № 620/4218/18, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою під час вирішення аналогічного спору.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2019 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Стосовно вимог про зобов`язання відповідача здійснити виплату позивачу середнього заробітку за період затримки виплати належної позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій колегія суддів зазначає таке.
З системного аналізу чинного законодавства вбачається, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.
Оскільки нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, суд згідно з положеннями ст.9 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.
Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Крім того, у постанові від 15.09.2015р. по справі № 21-1765а15 Верховний Суд України прийшов до висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
З вказаного вбачається, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Проте на час звернення позивача до суду з позовом щодо виплати середнього заробітку передбаченого ст.117 КЗпП України, остаточний розрахунок по виплаті належних позивачу сум не відбувся.
Таким чином, враховуючи відсутність такої юридично значимої обставини, як факта проведення з позивачем остаточного розрахунку, підстави для застосування до відповідача відповідальності, саме за період передбачений ст. 117 КЗпП України, на час розгляду цієї справи в суді відсутні.
Отже, права особи на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, передбаченого ст. 117 КЗпП України відповідачем, ще не порушено.
Згідно зі статтею 5 КАС України, судовому захисту підлягає лише порушене право. Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. В контексті наведених приписів має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.
При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
Відповідно, дії суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо: по-перше, такі дії вчинені владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції і по-друге, оспорювані дії є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.
Враховуючи те, що відповідач не відмовляв позивачу у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як наслідок питання щодо його виплати відповідачем не вирішувалося, суд апеляційної інстанції зробив висновок щодо передчасності цих позовних вимог, оскільки в адміністративному судочинстві захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, буде воно порушено чи ні.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплат належних йому при звільненні сум грошової компенсації за невикористані в 2015, 2016,2017,208,2019 роках додаткової відпустки, встановлені учасникам бойових дій Законом України «Про правовий статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» по день фактичного розрахунку - скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позову в цій частині позовних вимог відмовити. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишати без змін.
Керуючись: пунктом 2 частини 1 статті 315, пунктом 4 частини 1 статті 317, статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року у справі №160/2374/20 в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплат належних йому при звільненні сум грошової компенсації за невикористані в 2015,2016,2017,208,2019 роках додаткової відпустки, встановлені учасникам бойових дій Законом України «Про правовий статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» по день фактичного розрахунку скасувати та прийняти в цій частині нову постанову якою у задоволені позову в цій частині вимог відмовити.
В інший частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 травня 2020 року у справі №160/2374/20 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 11 серпня 2020 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко