Справа № 380/1866/20
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/1866/20 пров. № А/857/6556/20

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Пліша М.А.

за участі секретаря судового засідання Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Яценка Сергія Анатолійовича - представника ОСОБА_2 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року (суддя - Гулкевич І.З., м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДПС у Львівській області про стягнення середнього заробітку у зв`язку з невиплатою належних сум заробітної плати при звільненні,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 в березні 2020 року звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області про стягнення з відповідача середнього заробітку у зв`язку з невиплатою належних сум заробітної плати при звільненні з роботи за період з 26.09.2019 по 11.02.2020 у розмірі 48056,70 грн. без урахування податків, зборів та інших платежів. Обґрунтовуючи адміністративний позов, вказує на порушення відповідачем законних прав та інтересів позивача в частині своєчасного отримання належних до виплати грошових сум при звільненні. Зокрема, зазначає, що при звільненні з роботи Головне управління ДФС у Львівській області не виплатило їй заробітну плату в сумі 246119,36 грн. за період перебування у вимушеному прогулі у зв`язку із затримкою виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2017 року у справі №813/3841/16. Про невиплату позивачу заробітної плати в сумі 246119,36 грн.за період перебування у вимушеному прогулі у зв`язку із затримкою виконання судового рішення свідчить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року у справі №1.380.2019.001492, яке набрало законної сили. Натомість, остаточний розрахунок при звільненні проведений відповідачем не в день звільнення, а лише 12.02.2020, з огляду на що позивач з посиланням на положення статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України)просить стягнути з відповідача середній заробіток у зв`язку з невиплатою належних сум заробітної плати при звільненні з роботи за період з 26.09.2019 по 11.02.2020 у розмірі 48056,70 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року у справі №380/1866/20 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив Яценко С.А. - представник ОСОБА_2 , який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на обставини, викладені у позовній заяві, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки. Крім того, апелянт вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати, оскільки такі суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, у якій суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Відповідач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2017 року у справі №813/3841/16 визнано протиправним та скасовано наказ Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області від 05.10.2016 № 71-В «Про звільнення» в частині звільнення ОСОБА_2 та поновлено останню в Дрогобицькій об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Львівській області на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на прибуток, місцевих податків, екологічного податку та рентної плати управління податків і зборів з юридичних осіб з 06.10.2016. Стягнуто з Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 14614 (чотирнадцять тисяч шістсот чотирнадцять) гривень 50 копійок. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на прибуток, місцевих податків, екологічного податку та рентної плати управління податків і зборів з юридичних осіб і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі в сумі 4185,50 грн звернено до негайного виконання.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2017 року апеляційну скаргу Дрогобицької ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області задоволено. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2017 року у справі №813/3841/16 скасовано та прийнято нову, якою в задоволенні позову ОСОБА_2 до Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №813/3841/16 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2017 року скасовано, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2017 року залишено в силі.

Надалі, наказом Головного управління ДФС у Львівській області від 25.09.2019 №546-0 ОСОБА_2 звільнено з посади головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податку на прибуток, місцевих податків, екологічного податку та рентної плати управління податків і зборів з юридичних осіб Дрогобицької ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області за власним бажанням. При звільненні з роботи Головне управління ДФС у Львівській області не виплатило позивачу заробітну плату в сумі 246119,36 грн. за період перебування у вимушеному прогулу у зв`язку з затримкою виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2017 року у справі №813/3841/16.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року у справі №1.380.2019.001492 позов ОСОБА_2 до Головного управління ДПС у Львівській області про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою виконання рішення суду задоволено повністю. Стягнуто з Головного управління ДПС у Львівській області на користь позивача 246119,36 грн. середнього заробітку за час затримки виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2017 року у справі №813/3841/16, за період 01.02.2017 до 11.04.2019.

Судом першої інстанції з програми «Діловодство спеціалізованого суду» встановлено, що 28.01.2020 Львівським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №1.380.2019.001492 про стягнення з Головного управління ДПС у Львівській області на користь ОСОБА_2 246119,36 грн. середнього заробітку за час затримки виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2017 року у справі №813/3841/16, за період 01.02.2017 до 11.04.2019.

Головне управління ДПС у Львівській області 12.02.2020 на підставі виконавчого листа Львівського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 у справі №1.380.2019.001492 перерахувало позивачу грошові кошти в сумі 246119,36 грн., що підтверджується банківською випискою по картковому рахунку від 17.02.2020.

Крім того, встановлено, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року у справі №1.380.2019.001492 - без змін.

Вважаючи, що остаточний розрахунок при звільненні проведено несвоєчасно, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом про стягнення на її користь середнього заробітку у зв`язку з невиплатою належних сум заробітної плати при звільненні за період з 26.09.2019 по 11.02.2020.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив із того, що положення статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, враховуючи наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Так, як ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19).

Висновки суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин рішення Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 рокуу справі «Меньшакова проти України» та сформованої з цього приводу правову позицію Верховного Суду, викладену в постановівід 27 червня 2018 у справі №810/1543/17, суд апеляційної інстанції вважає помилковими.

Так, правові позиції Верховного Суду є змінними у часі, а тому при застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в останніх постановах Верховного Суду.

Такими постановами, як вже зазначала колегія суддів раніше, є постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 та від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17.

У судовому рішенні у справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у своєму рішенні від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм КЗпП України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі «WaiteandKennedy v. Germany», заява № 26083/94, пункт 54). Отже, немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини у вказаному вище рішенні надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження №21-1765а15).

Колегія суддів враховує такі висновки Великої Палати Верховного Суду і не вбачає підстав для відступу від такої позиції, вважає за необхідне при розгляді цієї справи застосувати принцип правової визначеності як одного із суттєвих елементів верховенства права, яким повинен керуватися суд згідно статті 6 КАС України.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних ОСОБА_2 сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У відповідності до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Судовими рішеннями у справі №1.380.2019.001492, якими вирішувалось питання стягнення з Головного управління ДПС у Львівській області на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 31 січня 2017 року у справі №813/3841/16, за період з 01.02.2017 до 11.04.2019, встановлено, що розмір відкоригованого середньоденного заробітку становить 505,86 грн.

З огляду на викладене, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обчислена в повному обсязі за період з 26.09.2019 (наступний день після звільнення) до 12.02.2020 (день фактичного розрахунку) (95 робочих днів) складає 48056,70 грн.

Щодо покликань відповідача на ту обставину, що Головне управління ДПС у Львівській області є неналежним відповідачем по справі, з покликанням на те, що позивач не проходила служби у Головному управління ДПС у Львівській області, а відтак названий відповідач не повинен нести відповідальність за протиправні дії іншого суб`єкта владних повноважень (Головного управління ДФС у Львівській області), діяльність якого на час розгляду справи не є припиненою, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» утворено, як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1 (серед яких і Головне управління ДПС у Львівській області). Згідно з пунктом 2 названої постанови деякі територіальні органи Державної фіскальної служби реорганізовано шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 2 (а зокрема реорганізований орган - Головного управління ДФС у Львівській області приєднано до новоутвореного органу - Головного управління ДПС у Львівській області.

Водночас, пунктом 4 зазначеної Постанови Кабінету Міністрів України №537 визначено, що територіальні органи Державної податкової служби є правонаступниками майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови, у відповідних сферах діяльності.

Таким чином, Головне управління ДФС у Львівській області приєднано до новоутвореного органу - Головного управління ДПС у Львівській області, а відтак в силу приписів названого нормативного акту Головне управління ДПС у Львівській області є правонаступником майна, прав та обов`язків Головного управління ДФС у Львівській області. Як наслідок такого правонаступництва Головне управління ДПС у Львівській області є належним відповідачем у даній справі, а тому доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час апеляційного розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду належних і достовірних доказів на підтвердження правомірності своїх дій при проведенні розрахунку з позивачем, що також свідчить про наявність підстав для задоволення вимог заявника апеляційної скарги.

Згідно із частиною першою статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд першої інстанції за результатами розгляду справи прийняв рішення, врахувавши лише позицію відповідача, без проведення належного глибинного дослідження всіх необхідних доказів, застосувавши спрощений поверхневий підхід до встановлення фактів.

Враховуючи викладене, оцінивши зібрані докази у сукупності, судова колегія приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги позивача є підставними і обґрунтованими та спростовують висновки суду першої інстанції.

Таким чином, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, відтак оскаржуване рішення суду відповідно до вимог статті 317 КАС України підлягає скасуванню з одночасним прийняттям постанови про задоволення адміністративного позову з наведених вище підстав.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області на користь позивача витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору в розмірі 840,80 грн. сплачений при зверненні до суду та судовий збір у розмірі 1261,20 грн. сплачений при поданні апеляційної скарги.

Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Яценка Сергія Анатолійовича - представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року у справі №380/1866/20 скасувати та ухвалити нове, яким адміністративний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з Головного управління ДПС у Львівській області (, м. Львів, вул. Стрийська, 35) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 48056 (сорок вісім тисяч п`ятдесят шість) гривень 70 копійок середнього заробітку у зв`язку з невиплатою належних сум заробітної плати при звільненні з роботи за період з 26.09.2019 до 12.02.2020.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області (, м. Львів, вул. Стрийська, 35) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 2102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп. понесених витрат по сплаті судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 12 серпня 2020 року.