Справа № 380/2525/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2020-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 серпня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/2525/20 пров. № А/857/6848/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Затолочного В.С.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Сидор Н.Т.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту судового рішення 14 травня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:
24 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі в/ч НОМЕР_1 ) щодо відмови в задоволенні пунктів 3, 4, 5, 13 та 14 запиту на інформацію від 08 лютого 2020 року позивача (вхідна реєстрація в/ч НОМЕР_1 № 222 н/т від 10 лютого 2020);

- визнати протиправними дії відповідача щодо ненадання перших 10 аркушів відповіді на запит на інформацію від 08 лютого 2020 року;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання обов`язку оприлюднювати інформацію на виконання вимог статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації»;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання обов`язку оприлюднювати інформацію у формі відкритих даних на виконання вимог Положення затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 835 «Про затвердження Положення про набори даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних»;

- визнати протиправними дії відповідача щодо нероз`яснення позивачу порядку оскарження відмови задоволення запиту на інформацію у листі-відповіді на інформаційний запит від 02 березня 2020 № 50/02/33-333;

- зобов`язати відповідача надати позивачу достовірну та повну інформацію на пункти 3, 4, 5, 13 та 14, згідно з інформаційним запитом від 08 лютого 2020 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06 травня 2020 року у справі № 380/2525/20 позов було задоволено частково. Визнано протиправною відмову в/ч НОМЕР_1 у задоволенні пунктів 3, 4, 5, 13, 14 запиту на інформацію від 08 лютого 2020 року (вхідна реєстрація в/ч 3002 № 222 н/т від 10 лютого 2020 року) ОСОБА_1 . Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненадання перших 10 аркушів відповіді на запит на інформацію від 08 лютого 2020 року позивача. Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 надати достовірну та повну інформацію на пункти 3, 5, 13 запиту на інформацію від 08 лютого 2020 року ОСОБА_1 з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду. Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 повторно розглянути пункти 4, 14 запиту на інформацію від 08 лютого 2020 року позивача та надати на них обґрунтовану відповідь із застосуванням «трискладового тесту» відповідно до частини 2 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо нероз`яснення ОСОБА_1 порядку оскарження відмови у задоволенні запиту на інформацію у листі-відповіді на інформаційний запит від 02 березня 2020 року № 50/02/33-333. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що встановлені у справі обставини частково підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, адміністративний позов належить задовольнити частково.

У апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 просила скасувати рішення суду першої інстанції у частині задоволення вимог позивача та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі. У обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права. При цьому зазначає, що відповідачем при наданні позивачу відповіді на його запит не було порушено вимог чинного законодавства. Разом із тим, на думку скаржника, запитувані позивачем копії документів йому не потрібні, оскільки ним не було сплачено коштів на відшкодування фактичних витрат на копіювання документів. При цьому відповідач вважає, що подання позивачем запитів спрямований не стільки на отримання інформації, що ним запитувалась, скільки шляхом неодноразового подання подібних запитів домогтися вчинення від відповідача дій щодо негайного виконання запитів позивача саме у спосіб, який той бажає.

Представник в/ч НОМЕР_1 у ході апеляційного розгляду підтримав вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції незаконним та просив його скасувати, відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 08 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до в/ч НОМЕР_1 із запитом про надання публічної інформації, який зареєстрований відповідачем 10 лютого 2020 року за вхідним номером 222 н/т.

Відповідно до інформаційного запиту позивач просив надати інформацію (документи), а саме:

1) завірені копії протоколів тендерної комісії в/ч НОМЕР_1 щодо оголошення переможця торгів, за весь період 2017, 2018 та 2019 років;

2) інформацію про проведені всі тендерні закупівлі (включаючи товари, послуги), включаючи інформацію про учасників торгів та переможців, включаючи і допорогові суми, які не були висвітлені на електронних майданчиках;

3) надати копії договорів щодо надання товарів, послуг за весь період з 2017-2019 років;

4) інформацію про весь перелік нерухомого майна в/ч НОМЕР_1 , яке перебуває в оренді, користуванні, власності або в балансоутриманні такого майна;

5) інформацію про дати підписання трьох річних контрактів нещодавно звільнених військовослужбовців за контрактом Національної гвардії України, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які проходили військову службу в м. Ужгороді;

6) інформацію про отримані кошти в/ч НОМЕР_1 з будь яких джерел;

7) інформацію про Реєстр наборів даних, які перебувають у володінні розпорядника інформації;

8) інформація про систему обліку, види інформації, яка зберігається розпорядником;

9) всі установчі документи, які знаходяться у в/ч 3002;

10) інформацію про кількість коштів, отриманих в/ч НОМЕР_1 з державного бюджету України;

11) інформацію про кількість коштів, витрачених з фонду заробітної плати (грошового забезпечення) військової частини;

12) інформацію про суми коштів, витрачених в/ч НОМЕР_1 на сплату судового збору;

13) всі звіти щодо задоволення запитів на інформацію, а також їх кількість за весь період з 2017 по 2019 роки;

14) інформацію про отримане майно в/ч НОМЕР_1 за весь період з 2017 по 2019 роки з будь яких джерел їх надходжень.

Разом із листом-відповіддю на даний запит просив також надати йому копію даного зареєстрованого інформаційного запиту.

У листі від 02 березня 2020 року № 50/02/33-333 стосовно надання документів, запитуваних у пункті 3 інформаційного запиту позивача, відповідач зазначив, що за інформацією відповідальних працівників структурних підрозділів в/ч НОМЕР_1 кількість сторінок документів, які необхідно скопіювати складає 6750 аркушів. Надання зазначеної інформації буде можливим після оплати запитувачем фактичних витрат, пов`язаних з копіюванням та друком. Поряд із цим, у разі надання згоди оплатити фактичні витрати, пов`язані з копіюванням та друком, позивачу запропоновано повідомити в/ч НОМЕР_1 для встановлення конкретного розміру плати та надання відповідних реквізитів.

Щодо надання інформації, запитуваної у пункті 4 інформаційного запиту, відповідачем повідомлено, що у відповідності до наказу Міністерства внутрішніх справ України (далі МВС) від 27 травня 2016 року № 432 «Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію в системі Міністерства внутрішніх справ України» службовою інформацією є документи та заходи щодо медичних, транспортних, поштових, телекомунікаційних, житлово-комунальних, побутових, ремонтних та інших послуг в особливий період для закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС. Поряд із цим, відповідач, покликаючись на положення частини 2 статі 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» зазначив, що надати запитувану інформацію військова частина не може.

Щодо надання інформації на пункт 5 інформаційного запиту повідомлено, що у запитуваній інформації міститься інформація про персональні дані громадян, що в силу статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» може бути поширена без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи лише у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Стосовно надання інформації по пунктах 12-14 повідомлено, що аналогічну відповідь надано на пункт 6 цього листа.

У свою чергу, відмовляючи позивачу в задоволенні пункту 6 інформаційного запиту посилався на те, що постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» № 10 зазначено, що у разі якщо порушені у запиті питання передбачають необхідність вжиття спеціальних дій, а саме: узагальнення, аналітична обробка даних га формування відповідних висновків, вбачається, що в такому разі у відповідь необхідно створити нову інформацію, що не передбачено Законом України «Про доступ до публічної інформації». У зв`язку із тим, що запитувану позивачем інформацію необхідно додатково створити, для чого провести аналітичну обробку даних, у наданні такої інформації відмовлено.

Не погоджуючись із отриманою відповіддю, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із цим позовом за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулюються Законом України «Про інформацію» (далі Закон № 2657-ХІI) .

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, врегульовано Законом України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI).

Статтею 1 Закону № 2939-VI визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 3 Закону № 2939-VI передбачені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє, максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.

При цьому, згідно зі статтею 5 Закону № 2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.

Відповідно до статті 12 Закону № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Як слідує з частини 1 статті 13 Закону № 2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Статтею 20 Закону № 2939-VI встановлені строки розгляду запитів на інформацію.

Так, відповідно до частини 1 цієї статті, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

При цьому, частиною 4 тієї ж статті передбачено, що у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Водночас, частиною 1 статті 24 Закону № 2939-VI встановлено відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації, яку несуть особи, винні у вчиненні таких порушень:

1) ненадання відповіді на запит;

2) ненадання інформації на запит;

3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію;

4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону;

5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації;

6) несвоєчасне надання інформації;

7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом;

8) нездійснення реєстрації документів;

9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Також статтею 22 Закону № 2939-VІ передбачено відмову та відстрочку в задоволенні запиту на інформацію.

Так, відповідно до частини 1 цієї статті, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

При цьому, згідно з частиною 4 цієї ж статті, у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Перевіряючи правомірність вирішення судом першої інстанції позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в задоволенні пунктів 3, 4, 5, 13 та 14 запиту на інформацію від 08 лютого 2020 року, апеляційний суд зазначає таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на вимогу позивача у пункті 3 інформаційного запиту надати копії договорів щодо надання товарів, послуг за весь період з 2017-2019 років відповідачем повідомлено, що за інформацією відповідальних працівників структурних підрозділів в/ч 3002 кількість сторінок документів, які необхідно скопіювати, складає 6750 аркушів. Надання зазначеної інформації буде можливим після оплати фактичних витрат, пов`язаних з копіюванням та друком. У разі надання згоди оплатити фактичні витрати пов`язані з копіюванням та друком запропоновано повідомити в/ч НОМЕР_1 для встановлення конкретного розміру плати та надання запитувачу інформації відповідних реквізитів.

На думку апеляційного суду, слід погодитись із думкою суду першої інстанції, що оскільки відповідач, відмовляючи у задоволенні пункту 3 інформаційного запиту позивача, не встановив розміру плати за копіювання або друк та не повідомив запитувачу інформації про розмір та способи сплати фактичних витрат на копіювання та/або друк запитуваної інформації, таку відмову слід вважати протиправною з урахуванням правової позиції, викладеної у пункті 12.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» від 29 вересня 2016 року № 10.

При цьому апеляційний суд додатково звертає увагу на те, що додана до апеляційної скарги відповідь відповідача з рахунком-фактурою стосується пункту 1 інформаційного запиту позивача ОСОБА_1 і ним не оскаржується.

Відмовляючи у задоволенні пункту 4 інформаційного запиту позивача щодо надання інформації про весь перелік нерухомого майна в/ч НОМЕР_1 , яке перебуває у оренді, користуванні, власності або в балансоутриманні, відповідач послався на наказ МВС від 27 травня 2016 року № 432 «Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію в системі Міністерства внутрішніх справ України» та частину 2 статті 6 Закону № 2939-VІ.

Разом із тим, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції, що така відмова є не може вважатися правомірною з огляду на таке.

За загальним правилом публічна інформація є відкритою. Винятки з цього правила встановлюються Законом № 2939-VI. Положеннями статті 6 Закону № 2939-VI, зокрема, встановлено види інформації, до якої може бути обмежено доступ, - конфіденційна, таємна та службова інформація (частина 1), та сукупність вимог, дотримання яких є обов`язковим для обмеження доступу до таких видів інформації (частина 2).

Відповідно до частини 2 статті 6 Законом № 2939-VI обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Як передбачено пунктом 3 частини 4 статті 22 Закону № 2939-VI, відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, які становлять зміст «трискладового тесту».

Так, з відмови у доступі до публічної інформації повинно вбачатися:

1) якому з перелічених у пункті 1 частини 2 статті 6 Закону № 2939-VI інтересів відповідає обмеження, а також чому обмеження доступу відповідає зазначеному інтересу (інтересам);

2) у чому конкретно полягає шкода правомірному інтересу (інтересам); яким є причинно-наслідковий зв`язок між наданням доступу та можливим настанням шкоди; чому ця шкода є істотною; яка ймовірність настання шкоди внаслідок надання доступу до інформації (пункт 2 частина 2 статті 6 Закону № 2939-VI);

3) чому шкода від надання інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (пункт 3 частина 2 статті 6 Закону № 2939-VI).

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї зі згаданих трьох підстав «трискладового тесту» означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належність запитуваної інформації до конфіденційної, таємної або для службового користування на підставі статей 7, 8, 9 Закону № 2939-VI відповідно не є єдиною достатньою підставою для обмеження доступу до неї. Обмеження доступу до конкретної інформації допускається у разі, якщо за визначенням вона є конфіденційною або таємною або для службового користування та за умови застосування сукупності вимог пунктів 1-3 частини 2 статті 6 Закону № 2939-VI (ч. 2 ст. 6, ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 9, п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI). Лише після застосування «трискладового тесту» допустиме обмеження доступу до публічної інформації, заборона на поширення якої встановлена безпосередньо законом.

Разом із тим, відмовляючи у задоволенні пункту 4 інформаційного запиту позивача, відповідач лише процитував положення частини 2 статті 6 Закону № 2939-VІ про обмеження доступу до інформації, не довівши при цьому наявності трьох умов «трискладового тесту» для обмеження доступу до запитуваної позивачем інформації.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов вірного висновку, що відмова відповідача у наданні публічної інформації на вимогу пункту 4 інформаційного запиту позивача від 08 лютого 2020 року за таких умов є безпідставною.

Відмовляючи у задоволенні пункту 5 інформаційного запиту позивача щодо надання інформації про дати підписання трьох річних контрактів нещодавно звільнених військовослужбовців за контрактом Національної гвардії України, а саме. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які проходили військову службу у м. Ужгороді, відповідач послався на те, що дати підписання контрактів колишніми військовослужбовцями Національної гвардії України належать до персональних даних, що є конфіденційною інформацією про фізичну особу.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону № 2939-VI конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.

Розпорядники інформації, визначені частиною 1 статті 7 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина 2 статті 7 Закону № 2939-VI).

Як встановлено статтею 32 Конституції України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Частиною 1 статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних.

Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина 2 статті 14 Закону України «Про захист персональних даних»).

При цьому, відповідно до статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Разом із тим, відповідно до частини 7 статті 6 Закону № 2939-VI обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки позивач запитував інформацію виключно про дати підписання контрактів (день, місяць, рік) та не наполягав у наданні персональних даних, то посилання відповідача на персональні дані громадян, як на підставу для відмови у задоволенні запитуваної інформації, є безпідставним.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції у частині визнання протиправною відмови відповідача у задоволенні пунктів 13, 14 запиту на інформацію позивача, апеляційний суд зазначає таке.

У пункту 14 запиту позивач просив надати інформацію про отримане майно в/ч НОМЕР_1 за весь період з 2017 по 2019 роки з будь-яких джерел їх надходжень.

Частиною 5 статті 6 Закону № 2939-VІ передбачено, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Таким чином, відмова у наданні інформації про отримане майно військовою частиною можлива лише у випадку, якщо надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину, і у такому разі розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі згідно із «трискладовим тестом», про що уже було зазначено раніше.

У пункті 13 запиту позивач просив надати всі звіти щодо задоволення запитів на інформацію, а також їх кількість за весь період з 2017 по 2019 роки.

Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 15 Закону № 2939-VІ розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати, серед іншого, звіти, в тому числі щодо задоволення запитів на інформацію.

Суд першої інстанції прийшов вірного висновку, що обов`язок щодо оприлюднення звітів покладено на відповідача, як на розпорядника інформації, за законом і невиконання такого обов`язку свідчить про протиправність відмови відповідача у наданні запитуваної інформації.

При цьому, суд першої інстанції доречно звернув увагу відповідача на частину 4 статті 20 Закону № 2939-VІ, згідно з якою, у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження.

Перевіряючи рішення суду у частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій відповідача щодо ненадання перших 10 аркушів відповіді на запит на інформацію від 08 лютого 2020 року апеляційний суд зазначає таке.

Положеннями пункту 1 частини 3 статті 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом.

Частинами 1, 2 статті 21 Закону передбачено, що інформація на запит надається безкоштовно. У разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк.

Приписами частини 3 вказаної статті встановлено, що розмір фактичних витрат визначається відповідним розпорядником на копіювання та друк в межах граничних норм, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо розпорядник інформації не встановив розміру плати за копіювання або друк, інформація надається безкоштовно.

Виходячи з буквального тлумачення положень частини 2 статті 21 Закону, на переконання апеляційного суду, у разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний оплатити витрати, пов`язані з копіюванням документів понад встановлений обсяг. Тобто, копії десяти сторінок документу надаються безкоштовно у будь-якому разі.

Відтак, слід погодитися із висновком суду першої інстанції, що 10 перших сторінок у відповідь на запит про надання публічної інформації надаються безкоштовно, тоді як відшкодування позивачем фактичних витрат на копіювання і друк документів повинно здійснюватися з одинадцятої сторінки. Тому ненадання відповідачем безкоштовно 10 перших сторінок у відповідь на запит позивача про надання публічної інформації є протиправною бездіяльністю відповідача.

Перевіряючи правомірність задоволення судом першої інстанції позовної вимоги про нероз`яснення позивачу порядку оскарження відмови у задоволенні запиту на інформацію у листі-відповіді на інформаційний запит від 02 березня 2020 року № 50/02/33-333, апеляційний суд зазначає таке.

Частиною 4 статті 22 Закону № 2939-VI передбачено, що у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; дату відмови; мотивовану підставу відмови; порядок оскарження відмови; підпис.

Крім того, відповідно до пункту 2 Розділу V Інструкції із забезпечення доступу до публічної інформації в Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України 13.06.2017 № 319 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 липня 2017 року за № 827/30695, повідомлення про відмову у задоволенні запиту, у якому мають зазначатися мотивована підстава відмови та порядок оскарження відмови, уповноважений структурний підрозділ Міноборони, орган військового управління надсилають запитувачам поштою або на їх вимогу електронною поштою, копію повідомлення - спеціальному структурному підрозділу Міноборони для обліку запитів.

Отже, суд першої інстанції прийшов вірного висновку, що нероз`яснення відповідачем позивачу порядку оскарження відмови у задоволенні запиту на інформацію є протиправним.

Таким чином, доводи в/ч НОМЕР_1 , наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :
апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 травня 2020 року у справі № 380/2525/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
В. С. Затолочний
Постанова у повному обсязі складена 10 серпня 2020 року.