Справа № 380/1400/20
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2020 рокуЛьвівСправа № 380/1400/20 пров. № А/857/6863/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Ільчишин Н.В., Пліша М.А.

за участі секретаря судового засідання Максим Х.Б.

представник позивача: не з`явився

представник відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року у справі № 380/1400/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України ( Управління справами ) про зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції - Клименко О.М.

час ухвалення рішення - не зазначено.,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення - 12.05.2020,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просила:

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України (Управління справами) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 133 календарних дні невикористаних щорічних відпусток;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України (Управління справами) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України (Управління справами) нарахувати та виплатити недоотриману одноразову грошову допомогу у розмірі двох заробітних плат.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 24 березня 2015 року по 28 серпня 2019 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України О.С. Мусія. Відповідно до розпорядження першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України №1305-К від 27 серпня 2019 року її звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата України О.С. Мусія з 29 серпня 2019 року у зв`язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України (пункт другий статті 36 Кодексу законів про працю України).

Зазначає, що при звільненні з посади нараховано та отримано заробітну плату за серпень 2019 року та одноразову грошову допомогу у розмірі однієї заробітної плати.

Позивач також вказує, що за період роботи на посаді помічника-консультанта народного депутата України вона не використала 133 календарних дні відпустки, що підтверджується розпорядженням першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України №1305-К від 27 серпня 2019 року. Зауважує, що згідно вказаного розпорядження та додатку до нього при звільненні з посади їй мала бути виплачена компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, але в межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.

05 вересня 2019 року позивач звернулася до відповідача із заявою, у якій просила виплатити недоотриману грошову допомогу у розмірі двох заробітних плат та компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток за період роботи з 24 березня 2015 року по 29 серпня 2019 року у кількості 133 дні, однак у жовтні 2019 року отримала відмову, яка мотивована відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата ОСОБА_2 на момент звільнення щодо виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Щодо виплати недоотриманої грошової допомоги у розмірі двох заробітних плат зазначено, що така допомога виплачена у повному обсязі.

Дії відповідача щодо відмови у виплаті недоотриманої грошової допомоги у розмірі двох заробітних плат та компенсації за всі невикористані дні щорічних відпусток за період роботи з 24 березня 2015 року по 29 серпня 2019 року у кількості 133 дні позивач вважає протиправними та такими, що порушують її права на гарантовані виплати при звільненні (складові заробітної плати) з наступних підстав. На думку позивача, доводи відповідача про відсутність бюджетних коштів на виплату такої компенсації є необґрунтованими, оскільки відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній в рішенні у справі «Кечко проти України» органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину для невиконання свої зобов`язань.

Також позивач вважає, що оскільки відповідач не провів з нею повний розрахунок у день її звільнення відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України, то наявні підстави для зобов`язання Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Вказані підстави, на думку позивача, є ознакою порушення трудових прав помічника-консультанта народного депутата України та підлягають захисту у судовому порядку.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Апарату Верховної Ради України (Управління справами) (вул. Грушевського, 5, м. Київ, 01008, ) про зобов`язання вчинити дії - задоволено частково. Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 133 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки. Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України (вул. Грушевського, 5, м.Київ, 01008, ) на користь ОСОБА_1 . ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 840,80 грн. сплаченого судового збору, згідно квитанції №0.0..1 від 02 березня 2020 року.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Апарат Верховної Ради України звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовують тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Зокрема, апелянт зазначає, що постановою Верховної Ради України «Про структуру апарату Верховної Ради України» від 20 квітня 2000 року №1678-ІІІ встановлено граничну чисельність кількості штатних одиниць та затверджено чітку структуру Апарату Верховної Ради України, однак серед такого переліку відсутні посади помічників-консультантів народних депутатів України. Тобто, на думку відповідача, Апарат Верховної Ради України не є роботодавцем для них, а отже не може здійснювати їм виплати заробітної плати, матеріальної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, тощо.

Апелянт зазначає, що здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями, проте, Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» такі бюджетні призначення не були передбачені. Звертає увагу на те, що Апарат Верховної Ради України не має права брати на себе фінансові зобов`язання щодо помічників-консультантів народних депутатів України, які не передбачені законами України про Державний бюджет України на відповідний рік.

До суду апеляційної інстанції надійшло клопотання від опонента апелянта щодо використання у даному судовому спорі правової позиції Третього апеляційного адміністративного суду, що застосована при розгляді адміністративної справи за № 160/12197/19, примірник копії судового рішення у вказаній справі долучено до справи.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Крім того, відповідачем подано клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України №3886 від 30 березня 2015 «Про зарахування ОСОБА_1 на посаду помічника-консультанта народного депутата України» позивача з 24 березня 2015 року зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» в порядку переведення із Сокальської районної державної адміністрації Львівської області та присвоєно сьомий ранг державного службовця.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України №1614-к від 11 травня 2016 «Про переведення ОСОБА_1 на посаду помічника-консультанта народного депутата України без поширення дії Закону України «Про державну службу» позивача з 05 травня 2016 року переведено за її згодою на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу».

Відповідно до Витягу з розпорядження Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України №1305-к від 27 серпня 2019 «Про звільнення помічників-консультантів народних депутатів України восьмого скликання Верховної Ради України» ОСОБА_1 , помічника-консультанта народного депутата України восьмого скликання ОСОБА_2 звільнено з займаної посади 29 серпня 2019 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України), підстава: пункт 2 частини першої статті 4.5 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР. Також у вказаному розпорядженні зазначено провести виплату компенсації за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки згідно статті 19 Закону України «Про відпустки» у межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України». Згідно вказаного розпорядження кількість невикористаних днів основної щорічної відпустки позивача становить 133 дні.

Відповідно до розрахункового листа за серпень 2019 року позивачу нараховано грошові кошти всього на суму 13340,62 грн., з яких: заробітна плата - 6507,62 грн.; одноразова грошова допомога у зв`язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України - 6833,00 грн..

05 вересня 2019 року позивач звернулася до першого заступника керівника апарату - керуючого справами апарату Верховної Ради України ОСОБА_3 із заявою, у якій просила:

- виплатити недоотриману одноразову грошову допомогу у розмірі двох заробітних плат;

- виплатити компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 24 березня 2015 року по 29 серпня 2019 року (понад 130 днів).

Листом Апарату Верховної Ради України (Управління справами) від 27 вересня 2019 року № 15/25-1578(172321) позивача повідомлено про неможливість здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку у зв`язку з тим, що «Апарат Верховної Ради України здійснює кадрове та фінансове обслуговування помічників-консультантів за поданням народного депутата України. Всі виплати помічникам-консультантам виплачуються тільки у межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України для оплати праці помічників-консультантів. На момент звільнення (станом на 29.08.2019) економія фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_2 була відсутня».

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що до правовідносин у сфері проходження патронатної служби і, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки».

Колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції таким, що відповідає дійсним обставинам справи та з правильним застосуванням норм законодавства, що регулює вказані правовідносини.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України, визначені статтею 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року №379/95-ВР (далі - Положення).

Частиною першою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до частини третьої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Згідно з частиною сьомою статті 1.1 Положення помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Частина восьма статті 1.1 Положення визначає, що помічник-консультант народного депутата України у своїй роботі керується Конституцією України, законодавством України, а також цим Положенням.

Відповідно до частини другої Положення на помічників-консультантів народного депутата України, які прикріплені для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України, поширюється дія розділів III, VI та VII Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Апарату Верховної Ради України.

Згідно із статтями 3.1, 3.2 Положення персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Народний депутат України самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, які встановлюються йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України.

Відповідно до статті 4.1. Положення розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.

У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

За правилами частини першої та третьої статті 4.4 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки».

Щодо застосування до спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) правове регулювання Конституцією України (254к/96-ВР) та спеціальними законами України статусу, зокрема Прем`єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України та інших посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII) (3723-12) не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у тих випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 була зарахована на посаду помічника - консультанта народного депутата розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України з поширенням на неї дії Закону України «Про державну службу» та з присвоєнням рангу державного службовця, а тому адміністративний позов обґрунтовано заявлено до відповідача.

Документальне та фінансове обслуговування трудових правовідносин між позивачем та народним депутатом України VIIІ скликання ОСОБА_2 здійснював Апарат Верховної Ради України. Нарахування заробітної плати відбувалося з моменту постановлення Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України №1614-к від 11 травня 2016, яким позивач ОСОБА_1 була зарахована на посаду помічника-консультанта. Рішення про звільнення позивача та про нарахування та виплату належних позивачу при звільненні сум також, відповідно, приймалось відповідачем.

За таких обставини, колегія суддів вважає, що позивач перебував у трудових стосунках саме з відповідачем, а не з народним депутатом України VIIІ скликання ОСОБА_2 , а протилежні доводи представника відповідача - безпідставними.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні грошову компенсацію за невикористані 133 дні основної щорічної відпустки, а тому позовна вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за 133 календарних дні невикористаних щорічних відпусток є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України встановлено обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Так, частиною першою зазначеної статті визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вже встановлено судом першої інстанції , відповідно до Витягу з розпорядження Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України №1305-к від 27 серпня 2019 року «Про звільнення помічників-консультантів народних депутатів України восьмого скликання Верховної Ради України» позивачеві на день звільнення підлягала грошова компенсація за невикористані 133 календарних дні щорічної основної відпустки, яка не була виплачена позивачу у зв`язку із відсутністю на момент звільнення (29 серпня 2019 року) економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України Мусія О.С..

Відповідно до Офіційного тлумачення положення частини першої статті 233 в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012 в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

При цьому, як зазначено в згаданому Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012 невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата відповідачем позивачу грошової компенсації за невикористану основну щорічну відпустку в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, не проведення з ним повного розрахунку під час звільнення, є порушенням майнових прав та інтересів позивача на отримання всіх сум, що належать йому від роботодавця, та підлягають до задоволення в судовому порядку .

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя».

З врахуванням вказаного аналізу законодавства та матеріалів справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст.243, ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України - залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року у справі № 380/1400/20 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Н. В. Ільчишин
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 12 серпня 2020 року.