Справа № 200/13595/19-а
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2020-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

11 серпня 2020 року

Київ

справа №200/13595/19-а

адміністративне провадження №К/9901/14435/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу №200/13595/19-а

за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Заводський районний суд м. Запоріжжя, про визнання протиправною бездітності та зобов`язання вчинити дії

за касаційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області,

на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Молочної І.С.,

на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 05 травня 2020 року, ухвалену колегією у складі головуючого судді Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Міронова Г.М.,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

1. У листопаді 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (далі - відповідач, ТУ ДСА у Запорізькій області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Заводський районний суд м. Запоріжжя (далі - третя особа) в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила:

1.2. визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області в частині невиплати їй щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу з 06 квітня по 31 жовтня 2016 року включно;

1.3. зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області нарахувати та виплатити їй щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу з 06 квітня по 31 жовтня 2016 року включно з урахуванням індексації.

2. 13 січня 2020 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов про збільшення позовних вимог, в якому позивачка просила:

2.2. визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області в частині невиплати їй щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу з 05 по 31 березня 2015 року та з 06 квітня 2015 року до 31 жовтня 2016 року включно;

2.3. зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області нарахувати та виплатити їй щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу з 05 по 31 березня 2015 року та з 06 квітня 2015 року до 31 жовтня 2016 року.

3. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на протиправність бездіяльності відповідача щодо невиплати їй щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу за вказані періоди.

3.1. Позивачка зазначає, що на виконання постанови Донецького окружного адміністративного суду від 05 квітня 2016 року у справі № 805/152/16-а, відповідачем здійснено перерахунок суддівської винагороди за період з 01 квітня 2015 року до 05 квітня 2016 року з урахуванням доплати за вислугу років у розмірі 15% посадового окладу та індексації.

3.2. Надалі за період з 06 квітня 2016 року, незважаючи на наказ голови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2016 року № 2-К про встановлення з 01 квітня 2015 року доплати за вислугу років у розмірі 15 % посадового окладу та висновки Верховного Суду у справі № 805/152/16-а, обрахунок та виплата суддівської винагороди відповідачем здійснювалася без урахування зазначеної надбавки. Позивачка зауважила, що зазначений наказ ніким не оскаржувався та скасований не був, тому він підлягає виконанню.

3.3. Наказом голови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2016 року № 8-К позивачці з 31 жовтня 2016 року, встановлено надбавку за стаж роботи на посаді судді за стаж роботи більше трьох років. Копія вказаного наказу була отримана відповідачем, однак обрахунок суддівської винагороди з у рахуванням надбавки за вислугу років ним проведено не було.

3.4. На письмове звернення позивачки відповідач повідомив, що судовим рішення, ухваленим у справі № 805/152/16-а, період з 06 квітня по 31 жовтня 2016 року не охоплюється, а тому відсутні підстави для здійснення їй такої виплати. Щодо невиконання наказу голови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2016 року № 2-К відповідачем не зазначено будь-яких доводів.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

4. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 05 травня 2020 року, адміністративний позов задоволено.

4.1. Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області в частині ненарахування та невиплати судді Заводського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу за періоди з 05 березня 2015 року по 31 березня 2015 року включно та з 06 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року включно.

4.2. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області нарахувати та виплатити щомісячну доплату судді Заводського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу за періоди з 05 березня 2015 року по 31 березня 2015 року включно та з 06 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року включно з урахуванням індексації.

5. Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що за висновком суду, викладеним у справі № 805/152/16-а, положення Закону України № 192-VІІІ щодо умов виплати і набуття права на отримання щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу у взаємозв`язку із статтею 58 Конституції України, застосовуються до тих відносин, що виникли після набуття ним чинності. Зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може були звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства. Судом зроблено висновок, що судді, стаж роботи яких на посаді судді, на момент набрання чинності Законом № 192-VІІІ складав менше 3 років, але які отримували щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15 відсотків, із набуттям чинності вказаного закону, право на отримання такої щомісячної доплати не втратили, а тому мають право її отримувати до набуття ними стажу роботи на посаді судді у 3 роки.

5.1. Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України зазначені обставини не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи.

5.2. З огляду на встановлені у вищенаведеному судовому рішенні обставини, беручи до уваги установлення в судовому порядку наявності у позивача права на отримання щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків вже після набрання чинності Закону України № 192-VІІІ та з урахуванням індексації, суди дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції

6. У червні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ТУ ДСА у Запорізькій області, а якій скаржник просить рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 05 травня 2020 року скасувати, а справу направити на новий розгляд.

7. В обґрунтування касаційної скарги скаржник вказує на те, що судами першої та апеляційної інстанцій невірно застосовано норми матеріального та процесуального права.

7.1. Скаржник вказує на те, що у абзаці другому прохальної частини адміністративного позову про збільшення позовних вимог позивачка просила зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 % посадового окладу за періоди з 05 по 31 березня 2015 року та з 06 квітня 2015 року до 31 жовтня 2016 року. Натомість судом першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, позовні вимоги задоволено за період з 05 березня 2015 року по 31 березня 2015 року включно та з 06 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року, що вказує на часткове задоволення позовних вимог. Проте, резолютивна частина рішення суду першої інстанції не містить вказівок про часткове задоволення позовних вимог (обсяг задоволених вимог є вдвічі меншим від заявлених), в ній зазначено про повне задоволення адміністративного позову. Будь-яких обґрунтувань про необхідність задоволення позовних вимог за визначений судом період, не містить і мотивувальна частина оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

7.2. Крім того, мотивувальна частина рішення суду першої інстанції не містить посилань на норми матеріального права, які суд застосував під час вирішення даної справи. Зазначене, на думку скаржника, свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме суд не дотримався вимог пунктів 1, 5 частини четвертої статті 246 КАС України, а також пункту 1 частини п`ятої вказаної статті.

7.3. Скаржник вказує на те, що судом апеляційної інстанції також допущено порушення норм процесуального права. У постанові Першої апеляційного адміністративного суду від 05 травня 2020 року відсутні мотиви щодо відхилення доводів апеляційної скарги ТУ ДСА у Запорізькій області щодо виходу судом першої інстанції за межі позовних вимог. Зазначене вказує на неотримання судом апеляційної інстанції вимог пункту 3 частини четвертої статті 246 КАС України під час здійснення апеляційного провадження у даній справі.

7.4. Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині нарахування та виплати щомісячно доплати за вислугу років у розмірі 15% посадового окладу з урахування індексації. Однак, судами попередніх інстанцій у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень не зазначено будь-яких висновків про необхідність задоволення таких позовних вимог та посилань на відповідні норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини. Вказане свідчить про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій вимог частини першої статті 211 КАС України.

7.5. На думку скаржника судами попередньої інстанцій неповно досліджено наявні в матеріалах справи докази щодо. Так судом першої інстанції з посилання на розрахунковий листок за березень 2015 року зроблено висновок про те, що надбавка, яка є предметом спору у даній справі, у березні 2015 року позивачці виплачена за 2 дні. А суд апеляційної інстанції вказав на те, що така надбавка у березні 2015 року позивачці була нарахована та знята. Скаржник вказує на те, що такі висновки суперечать змісту цього розрахункового листа. У даному розрахунковому листі вказано суму 174 грн як різниця судді, дана сума і є надбавкою за вислугу років, обрахованої відповідно до кількості відпрацьованих суддею днів. Вказана сума є різницею між нарахованою та фактично виплаченою суддівською винагородою з урахуванням обмежень, встановлених Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, а не нарахована та "знята" надбавка за вислугу років.

7.6. З огляду на зазначене скаржник вказує, що судами першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясовано обставини справи, висновки судів попередніх інстанцій не відповідають дійсним обставинам справи, докази у справі судами досліджено не у повному обсязі.

7.7. Також скаржник вказує на необхідність застосувати до спірних правовідносин норми Закону України "Про індексацію грошових доходів" від 03 липня 191 року № 1282-ХІІ, однак судами попередніх інстанцій цього зроблено не було.

7.8. Також скаржник вказує на необхідність відступлення від позиції, викладеної у Верховним Судом у постанові від 30 вересня 2019 року у справі № 805/152/16-а. Враховуючи положення статті 58 Конституції України, частини п`ятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд") від 07 липня 2010 року № 2453-VI, у подальшому частини п`ятої статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402- VIІІ, з 28 березня 2015 року судді стаж, роботи яких складає менше 3-х років, не мали права на отримання щомісячної доплати за вислугу років. Окрім того, норми Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" в частині наявності відповідного стажу на посаді судді для отримання доплати за вислугу років у розмірі 15% посадового окладу не визначалися неконституційними чи такими, що не підлягають застосуванню, а відтак мали обов`язків характер. Зазначене на думку скаржника є підставою для відступлення від позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30 вересня 2019 року № 805/152/16-а з приводу застосування норм Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" щодо умов виплати і набуття права на отримання щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15% посадового окладу до правовідносин, які виникли виключно після набуття чинності вказаним законом.

8. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Єресько Л.О., суддів Загороднюка А.Г., Соколова В.М. від 22 червня 2020 року відкрито касаційне провадження за даною касаційною скаргою.

9. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 10 серпня 2020 року, закінчено підготовчі дії та призначено зазначену касаційну скаргу до розгляду у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами відповідно до вимог статті 340 КАС України.

Позиція інших учасників справи

10. Від позивача та третьої особи відзивів на касаційну скаргу не надійшло, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанції.

Установлені судами фактичні обставини справи

11. Указом Президента України від 18 жовтня 2013 року № 570/2013 ОСОБА_1 призначено суддею Кіровського районного суду м. Макіївки Донецької області строком на п`ять років.

12. Надалі Указом Президента України від 14 лютого 2015 року № 83/2015 ОСОБА_1 переведено на посаду судді Заводського районного суду м. Запоріжжя, та наказом голови суду цього суду від 05 березня 2015 року №1-К зараховано до складу Заводського районного суду м. Запоріжжя.

13. Наказом голови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2016 року № 2-К "Про встановлення набавки судді ОСОБА_1 " позивачу як судді Заводського районного суду м. Запоріжжя встановлено з 01 квітня 2015 року доплату за вислугу років у розмірі 15% посадового окладу.

14. Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 05 квітня 2016 року у справі №805/152/16-а, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2016 року та постановою Верховного Суду від 30 вересня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області; Заводського районного суду м. Запоріжжя; за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області про визнання незаконною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

14.1. Визнано незаконною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області в частині невиплати судді Заводського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу з квітня 2015 року по 05 квітня 2016 року з урахуванням індексації.

14.2. Визнано незаконною бездіяльність Заводського районного суду м. Запоріжжя в частині невиплати судді Заводського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу з квітня 2015 року по 05 квітня 2016 року з урахуванням індексації.

14.3. Зобов`язано Заводський районний суд м. Запоріжжя видати наказ про встановлення судді Заводського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу з квітня 2015 року.

14.4. Зобов`язано Територіальне Управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області нарахувати та виплатити судді Заводського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу з квітня 2015 року по 05 квітня 2016 року з урахуванням індексації.

15. 18 жовтня 2019 року позивачем до ТУ ДСА України в Запорізькій області подано заяву про вжиття заходів щодо виконання наказу голови суду № 2-к від 21 червня 2016 року в частині проведення нарахування та виплати їй доплати за вислугу років у розмірі 15% посадового окладу з урахуванням індексації за період з 06 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року (а.с. 18-19).

15. На вказану заяву позивач отримала лист ТУ ДСА України в Запорізькій області від 19 листопада 2019 року № 08-04/3271, в якому повідомлялось, що дії ТУ ДСА України в Запорізькій області стосовно нарахування та виплати суддівської винагороди судді ОСОБА_1 у період з 06 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року не визнані протиправними, зобов`язання щодо перерахунку суддівської винагороди за цей період відповідно до постанови Донецького окружного адміністративного суду від 05 квітня 2016 року у справі № 805/152/16-а у територіального управління відсутні (а.с. 20).

16. Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідача позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Позиція Верховного Суду

17. Суд оцінив доводи касаційних скарг та заперечень, взяв до уваги судову практику судів касаційної інстанції та дійшов висновку про передачу справи до Великої Палати Верховного Суду з таких підстав.

18. За змістом ухвали Верховного Суду від 27 квітня 2020 року провадження у справі відкрито з підстав, визначених пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, в частині необхідності відступити від висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 30 вересня 2019 року у справі № 805/152/16-а.

19.Так, у постанові від 30 вересня 2019 року у справі № 805/152/16-а Верховний Суд дійшов висновку, що зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може були звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

20. Необхідність відступлення від зазначеної позиції Верховного Суду скаржник обґрунтовує тим, що суддя Шелпегіна О.Л. після набуття чинності Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, яким внесено зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI, не має права на отримання надбавки за стаж роботи на посаді судді в розмірі 15%.

21. На думку скаржника, стаття 133 Закону № 2453-VI після зазначених змін, пов`язує право судді на встановлення надбавки у розмірі 15% від посадового окладу з наявністю у нього стажу роботи на такій посаді більше трьох років. Оскільки позивачка не має такого стажу, підстави для виплати такої надбавки відсутні.

22. З матеріалів справи слідує, що під час розгляду справи № 805/152/16-а судами встановлено, що наказом ТУ ДСА в Запорізькій області від 05 березня 2015 року № 28-ос позивачці встановлено оклад згідно зі штатним розписом та щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15% посадового окладу за стаж роботи до 5-ти років.

23. Посилаючи на приписи статті 58 Конституції України суди у справі № 805/152/16-а вказали на те, що у зв`язку з набранням чинності Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192 VIII (з 28 березня 2015 року), позивачка не втратила права на отримання раніше встановленої доплати за вислугу років у розмірі 15%, оскільки цей закон не має зворотної дії в часі.

24. Оскільки Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192 VIII за своїм змістом не є таким, що пом`якшує чи скасовує відповідальність особи, він не має зворотної дії в часі. Відтак, позивачка, після 28 березня 2015 року не може бути позбавлена встановленої до цього моменту (05 березня 2015 року) доплати за вислугу років в розмірі 15%.

25. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду 30 вересня 2019 року у справі № 805/152/16-а. При цьому, ані Верховний Суд ані Велика Палата Верховного Суду не відступав від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухвалених постановах Верховного Суду України.

26. Так, згідно висновків, викладених у цій постанові, положення Закону України №192-VІІІ щодо умов виплати і набуття права на отримання щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу у взаємозв`язку із статтею 58 Конституції України, застосовуються до тих відносин, що виникли після набуття ним чинності.

27. З огляду на зазначене, Верховний Суд у цій постанові погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання ТУ ДСА в Запорізькій області в частині ненарахування та невиплати позивачці щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15% за період з 05 по 31 березня 2015 року та з 06 квітня 2016 року по 31 жовтня 2016 року.

28. Колегія суддів поділяє висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30 вересня 2019 року № 805/152/16-а, оскільки нормами Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

29. Разом з тим, Верховним Судом України, зокрема у постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 812/636/15 та від 01 листопада 2016 року у справі № 812/627/15 сформована правова позиція з відповідного питання, від якої Верховний Суд та Велика Палата Верховного суду не відступали у порядку застосування механізмів єдності судової практики.

30. Верховний Суд України у своїх постановах звертав увагу, що положення Закону № 2453-VІ в редакції Закону № 192-VІІІ, щодо визначення суддівської винагороди не визнані неконституційними, також відносно них відсутнє офіційне тлумачення Конституційного Суду України.

31. Питання гарантій незалежності суддів, їх правового захисту, матеріального та соціального забезпечення неодноразово були предметом розгляду Конституційного Суду України.

32. Так, у пункті 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011 щодо офіційного тлумачення поняття «щомісячне довічне грошове утримання», що міститься у підпункті «е» підпункту 165.1.1 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України, Конституційний Суд України вказав, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (частини п`ята, шоста статті 47 Закону № 2453-VІ).

33. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави (пункт 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011).

34. Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012).

35. Отже, Верховний Суд України дійшов висновку про відсутність з боку відповідача незаконної бездіяльності по невиплаті позивачу щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу за травень та червень 2015 року, оскільки стаж роботи позивача на посаді судді є меншим ніж 3 роки, тобто немає підстав для виплати щомісячної доплати за вислугу років відповідно до частини п`ятої статті 133 Закону № 2453-VІ в редакції Закону № 192-VІІІ.

36. Це, у свою чергу, за певних обставин потребує відступу під попередніх правових позицій суду касаційної інстанції.

37. Спірним питанням у цій справі є обмеження прав позивача в отриманні з дня набрання чинності Закону України № 192-VІІІ, доплати за вислугу років в розмірі 15% посадового окладу, яку вона отримувала до набрання чинності вказаним законом.

38. В межах спірних правовідносин колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування положення Закону України № 192-VІІІ щодо умов виплати і набуття права на отримання щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу, викладених у постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 812/636/15 та від 01 листопада 2016 року у справі № 812/627/15.

39. У цьому зв`язку виникла необхідність звернутися до Великої Палати Верховного Суду з пропозицією відступити від правових висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 812/636/15 та від 01 листопада 2016 року у справі № 812/627/15.

40. Підставою для відступу, зокрема, є нагальність приведення судової практики до єдиного тлумачення та застосування норм Закону України № 192-VІІІ в частині виплати судді щомісячної доплати за вислугу років з метою не допущення звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

41. Так, Конституційний Суд України у Рішенні від 3 червня 2013 року N 3-рп/2013 зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини).

42. Згідно з положеннями частини першої статті 347 КАС України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

43. Вважаючи за необхідне відступити від зазначених висновків Верховного Суду України, колегія суддів дійшла висновку про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

44. Відповідно до пункту восьмого розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Керуючись статтями 248, 256, 347, пунктом 8 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

1. Справу № 200/13595/19-а за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Заводський районний суд м. Запоріжжя, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько

А.Г. Загороднюк

В.М. Соколов

Судді Верховного Суду