Справа № 1.380.2019.002103
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2020-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.002103 пров. № А/857/6790/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Святецького В.В., Коваля Р.Й.,

за участі секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Франківського районного суду м. Львова, Територіального управління державної судової адміністрації України в Львівській області, ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2020 року (головуючого судді Гавдик З.В. ухвалене у судовому засіданні м. Львів без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу повний текст рішення складено 04.05.2020) у справі №1.380.2019.002103 за позовом ОСОБА_1 до Франківського районного суду м. Львова, Територіального управління державної судової адміністрації України в Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 24.04.2019 звернувся в суд з позовом до Франківського районного суду м. Львова судом залучено Територіальне управління державної судової адміністрації України в Львівській області в якому просить із врахуванням уточнень позовних вимог визнати незаконним та скасувати наказ Франківського районного суду м. Львова від 22.03.2019 року №35/К про звільнення ОСОБА_1 , поновити його на посаді помічника судді Франківського районного суду м. Львова, стягнути з Франківського районного суду м. Львова на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.04.2019 року в сумі 78655,87 грн., стягнути з Франківського районного суду м. Львова на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду в сумі 110000,00 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Франківського районного суду м. Львова від 22.03.2019 року №35/К «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді помічника судді Франківського районного суду м. Львова з 23 березня 2019 року. Зобов`язано Територіальне управління державної судової адміністрації України в Львівській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з проведенням усіх відрахувань відповідно до чинного законодавства. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції Франківський районний суд м. Львова подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу подано Територіальним управлінням державної судової адміністрації України в Львівській області на рішенням суду, яка обґрунтована, порушенням норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Також апеляційну скаргу подав ОСОБА_1 на рішення суду в частині відмови йому в задоволенні позову, оскільки вважає, що суд першої інстанції протиправно не задовольнив позовні вимоги в цій частині із порушенням норм матеріального права та просить рішення скасувати в цій частині та ухвалити нове, яким стягнути з Франківського районного суду м. Львова на його користь заподіяну моральну шкоду в сумі 110000 грн., в решті рішення суду залишити без змін.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційні скарги Франківського районного суду м. Львова та Територіального управління державної судової адміністрації України в Львівській області не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Територіальне управління державної судової адміністрації України в Львівській області у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить відмовити в задоволенні її вимог.

ОСОБА_1 подав клопотання в якому повідомив, що через перебування на самоізоляції не може взяти участь у судовому засіданні та клопотання про відкладення подано Територіальним управлінням державної судової адміністрації України в Львівській області у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю представника, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання з врахуванням наступного.

У заяві Голови Ради суддів України щодо карантинних заходів, яка була розміщена 11.03.2020 на офіційному веб-сайті Ради суддів України (http://rsu.gov.ua) висловлено прохання щодо утримання від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників сторін та щодо утримання від відвідин суду, якщо у громадян є ознаки будь-якого вірусного захворювання.

Згідно листа Голови Ради суддів України від 16.03.2020 № 9рс-186/20 та рішення Ради суддів України від 17.03.2020, яким затверджено «Рекомендації Ради суддів України щодо встановлення особливого режиму роботи судів України задля убезпечення населення України від поширення гострих респіраторних захворювань та коронавірусу COVID-19, який віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб» з метою убезпечення населення України від поширення гострих респіраторних захворювань та коронавірусу COVID-19, який віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб рекомендовано на період карантину встановити особливий режим роботи судів України, який передбачає, з поміж іншого: роз`яснення громадянам можливості відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами та можливості розгляду справ в режимі відеоконференції; обмеження допуску в судові засідання осіб, які не є учасниками судових засідань; обмеження допуску у судові засідання та приміщення суду осіб з ознаками респіраторних захворювань; зменшення кількості судових засідань, що призначаються до розгляду протягом робочого дня; здійснення, по можливості, здійснення розгляду справ без участі сторін в порядку письмового провадження; приймання всіх необхідних документів в електронному вигляді на електронну адресу суду через дистанційні засоби зв`язку тощо.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 8 грудня 1983 року у справі «Претто та інші проти Італії» суд зауважив, що фактичні обставини справи повинні розглядатися у присутності сторін та інших зацікавлених осіб. Водночас, суд зазначив, що у разі, коли предметом судового обговорення є питання права, судовий розгляд можливо здійснювати і за відсутності сторін. Додержання вимоги публічності є обов`язковим на стадії винесення вмотивованого судового рішення.

Більше того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 9 червня 2009 року у справі «Соболевський (№ 2) проти Польщі» суд зазначив, що не всі передбачені статтею 6 Конвенції гарантії застосовуються на етапі апеляції у той самий спосіб, що й у суді першої інстанції. Якщо особисту присутність сторони було забезпечено в суді першої інстанції, її присутності навіть в апеляційному суді можна не вимагати, наприклад, за умови, що немає необхідності переглядати факти чи приймати рішення щодо особистості та характеру заявника.

Колегія суддів вважає, що визначальним у цьому питанні є те, що згідно статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тому беручи до уваги те, що в матеріалах справи достатньо доказів для її належного розгляду, а також, зважаючи на те, що суд не визнавав обов`язкової участі учасників у справі, апеляційний суд відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Франківським районним судом м. Львова засобами електронного зв`язку подано заяву про розгляд справи за відсутності його представника, а тому сторони в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України та статті 230 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подані скарги не підлягають задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що наказом Франківського районного суду м. Львова №135/к від 09.10.2018 ОСОБА_1 призначено на посаду помічника судді Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_2 на час виконання суддею ОСОБА_2 повноважень судді Франківського районного суду м. Львова на умовах строкового трудового договору та за його згодою.

Наказом Франківського районного суду м. Львова 31/К від 11.03.2019 надано ОСОБА_2 судді Франківського районного суду м. Львова відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною починаючи з 13.03.2019 року по 27.10.2019 року включно.

Наказом Франківського районного суду м. Львова 46/1/В від 11.03.2019 ОСОБА_1 помічнику судді Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_2 надано частину щорічної основної відпустки за період роботи з 10.10.2018 року - 09.10.2019 року, тривалістю 11 календарних днів, починаючи з 12.03.2019 року по 22.03.2019 року включно.

Згідно з листком непрацездатності серії АДУ №297650 ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 22.03.2019 року по 27.03.2019 року включно.

Наказом Франківського районного суду м. Львова №35/К від 22.03.2019 відповідно до пункту 2 частин 1 статті 23, статті 24, пункту 2 частини 1 статті 36 Кодексу Законів про Працю України, ст. 155 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 92 Закону України «Про державну службу», Положення про помічника судді, затвердженого рішенням Ради суддів України від 18.05.2018 року №21 (зі змінами) ОСОБА_1 звільнено з посади помічника судді Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_2 22 березня 2019 року, у зв`язку із закінченням строкового трудового договору. Підстава: Наказ № 31/к від 11.03.2019 року «Про надання відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_2 », подання від 21.03.2019 року, вих. № 5/192/2019 року.

02.04.2019 позивач ознайомився із наказом Франківського районного суду м. Львова від 22.03.2020 року №35/К про звільнення.

Не погодившись із таким рішенням, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 звільнено без подання судді, на підставі наказу керівника апарату Франківського районного суду м. Львова від 22.03.2019 у зв`язку з закінченням строкового трудового договору, однак станом на час виникнення спірних правовідносин, так і станом на час розгляду справи в суді повноваження судді Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_2 не припинились, а тому звільнення позивача відбулося за відсутності належних на те підстав, у зв`язку з чим спірний наказ підлягає скасуванню, а позивач поновленню на попередньо займаній посаді із стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а в задоволенні вимог в частині моральної шкоди відмовлено.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб`єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Відповідно до статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно статті 92 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі - Закон №889) до посад патронатної служби належать посади радників, помічників, уповноважених та прес-секретаря Президента України, працівників секретаріатів Голови Верховної Ради України, його Першого заступника та заступника, працівників патронатних служб Прем`єр-міністра України та інших членів Кабінету Міністрів України, помічників-консультантів народних депутатів України, помічників та наукових консультантів суддів Конституційного Суду України, помічників суддів, а також посади патронатних служб в інших державних органах. Працівник патронатної служби призначається на посаду на строк повноважень особи, працівником патронатної служби якої він призначений. Трудові відносини з працівником патронатної служби припиняються в день припинення повноважень особи, працівником патронатної служби якої він призначений. Акт про звільнення приймається керівником державної служби. Працівник патронатної служби може бути достроково звільнений з посади за ініціативою особи, працівником патронатної служби якої він призначений, або керівника патронатної служби. На працівників патронатної служби поширювалась дія законодавства про працю, крім статей 39-1, 41-43-1, 49-2 Кодексів законів про працю України. Особливості патронатної служби в судах, органах та установах системи правосуддя визначаються законодавством про судоустрій і статус суддів.

Таким чином, на осіб, що займають посади помічників суддів, розповсюджують свою дію приписи статті 36 КЗпП України, а особливості проходження патронатної служби помічниками суддів, у т.ч. в частині визначення спеціальних підстав та порядку для призначення осіб на посаду помічника судді та звільнення осіб з цієї посади, визначаються спеціальним законодавством.

Приписами статті 157 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що кожний суддя має помічника, статус і умови діяльності якого визначаються цим Законом та Положенням про помічника судді, затвердженим Радою суддів України, а також визначено, що помічник судді призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату відповідного суду за поданням судді. Помічником судді може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту і вільно володіє державною мовою. Помічники суддів Верховного Суду повинні також мати стаж професійної діяльності у сфері права не менше трьох років. Судді самостійно здійснюють добір помічників. Помічник судді призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату відповідного суду за поданням судді. Помічники суддів з питань підготовки справ до розгляду підзвітні лише відповідному судді.

Відповідно до пункту 7 Положення про помічника судді, затвердженого рішенням Ради суддів України від 18.05.2018 № 21 (далі - Положення № 21, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), судді самостійно здійснюють добір помічників. Помічник судді призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату відповідного суду за поданням судді.

Разом з тим, відповідно до пункту 11 Положення № 21, у разі тривалої (понад два місяці) відсутності судді (соціальна відпустка, відрядження, відсторонення від посади тощо), а також з моменту закінчення (припинення) повноважень судді з відправлення правосуддя з визначених законом підстав або звільнення судді з займаної посади, припинення повноважень члена Ради суддів України у встановленому законом порядку, помічника (помічників) судді за його (їх) згодою за наказом керівника апарату суду може бути переведено на іншу посаду працівника апарату суду, яка не належить до посад державної служби.

Крім того, у зазначених випадках на такого (таких) помічника (помічників) судді може на певний строк у встановленому законом порядку покладатися виконання повноважень додаткового помічника іншого судді (суддів), у якого (яких) найбільше судове навантаження, про що на підставі подання відповідного судді та особистої заяви помічника судді видається наказ керівника апарату суду.

У разі відсутності згоди помічника (помічників) судді на переведення на іншу посаду працівника апарату суду чи виконання повноважень додаткового помічника іншого судді, або за умови неможливості переведення працівника за його згодою на посаду помічника судді або іншу посаду в апараті суду він (вони) підлягає (підлягають) звільненню з посади на підставі пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

Пунктом 12 Положення № 21 передбачено, що трудові відносини з помічником (помічниками) судді припиняються в день припинення повноважень безпосереднього керівника та/або в день відрахування безпосереднього керівника зі штату суду або в день ухвалення з`їздом суддів України рішення про обрання Ради суддів України в новому складі. Наказ про звільнення видається керівником апарату відповідного суду на підставі подання безпосереднього керівника та/або на підставі наказу про відрахування безпосереднього керівника зі штату суду.

Помічник судді може бути звільнений з посади за наказом керівника апарату суду в порядку, визначеному законодавством про працю, на підставі або заяви про звільнення за власним бажанням, або за поданням судді, в тому числі в зв`язку з дискредитацією помічника судді (вчинення такого проступку помічником, що підриває довіру та авторитет судової влади, суду та/або конкретного судді в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби в якості помічника судді), або у випадках, визначених пунктом 11 цього Положення чи в порядку врегулювання конфлікту інтересів згідно із законодавством.

У разі припинення повноважень судді відповідного суду та звільнення судді з займаної посади у встановленому законом порядку, помічник судді звільняється із займаної посади з дотриманням гарантій, передбачених законодавством.

Колегією суддів встановлено, що відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 звільнено без подання судді, на підставі наказу керівника апарату Франківського районного суду м. Львова від 22.03.2019 року у зв`язку з закінченням строкового трудового договору.

Проте, як встановлено судом, станом на час виникнення спірних правовідносин, так і станом на час розгляду справи в суді повноваження судді Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_2 не припинились.

Враховуючи відсутність подання судді про звільнення позивача з посади помічника судді, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для видання керівником апарату наказу про звільнення позивача з посади, оскільки за приписами Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яким визначено особливості патронатної служби в судах, помічник судді звільняється з посади керівником апарату відповідного суду за поданням судді.

Колегія суддів також враховує пункт 8 Положення № 21, згідно якого помічник судді призначається на посаду на строк повноважень безпосереднього керівника та не довше ніж на період перебування безпосереднього керівника у штаті суду. Відповідачами не спростовано, що керівник позивача не перебував у штаті суду на час винесення оспорюваного наказу.

Апеляційний суд погоджується із правовою позицією суду першої інстанції, що звільнення позивача відбулося за відсутності належних на те підстав, у зв`язку з чим спірний наказ підлягає скасуванню, а позивач поновленню на попередньо займаній посаді із стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, встановлено, що цей Порядок застосовується також у випадку вимушеного прогулу (далі - Порядок № 100).

Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді (пункт 3 Порядку № 100).

Суд зобов`язав Територіальне управління державної судової адміністрації України в Львівській області нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з проведенням усіх відрахувань відповідно до чинного законодавства, в частині чого ОСОБА_1 не оскаржує.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 110000,00 грн., то колегія суддів вважає, що вимоги про відшкодування шкоди можуть розглядатися за правилами адміністративного судочинства, якщо такі вимоги стосуються шкоди, завданої протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За визначенням статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суду належить встановити обставини наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, зокрема: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрат майнового та немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Поряд із цим, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) відповідачів; крім того, позовна заява не містить обставин, з яких виходив позивач при визначенні розміру заявленої до відшкодування шкоди та обґрунтованого розрахунку спірної суми.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди позивачем документально не підтверджено.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла до висновку, що апелянтами не подано обґрунтованих доводів на спростування зазначеного судом, а тому мотивація, яка наведена у апеляційних скаргах, не дає адміністративному суду апеляційної інстанції підстави для постановлення висновків, які спростовують правову позицію суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржників.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Франківського районного суду м. Львова, Територіального управління державної судової адміністрації України в Львівській області, ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2020 року у справі №1.380.2019.002103 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Святецький

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 10.08.2020