Справа № 640/19006/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2020 року м. Київ № 640/19006/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю

секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового

провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністерства охорони здоров`я України
провизнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

15.11.2018 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства охорони здоров`я України (надалі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати неправомірними дії Міністерства охорони здоров`я України щодо ненадання своєчасної відповіді на звернення ОСОБА_1 від 18.09.2018;

- визнати неправомірними дії Міністерства охорони здоров`я України щодо ненадання своєчасної відповіді на звернення ОСОБА_1 від 18.10.2018;

- визнати неправомірними дії Міністерства охорони здоров`я України щодо направлення звернення ОСОБА_1 від 18.09.2018 на розгляд Запорізької обласної ради;

- зобов`язати Міністерство охорони здоров`я України розглянути та надати належну та повну відповідь на всі пункти звернення ОСОБА_1 від 18.09.2018.

В якості підстав позову позивач зазначив, що відповідачем протиправно не надано відповідь на звернення позивача та усупереч закону переслано звернення на розгляд іншому органу. Зокрема, позивач вказує, що син позивача, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на діагноз «деменція внаслідок перинатальної енцефалопатії, синдром моторної алалії» та є інвалідом з дитинства; з серпня 2015 року дитина проживає в Комунальній установі «Запорізький дитячий будинок-інтернат» Запорізької обласної ради; в черговий раз, попередньо узгодивши з керівництвом інтернату, позивач забрав дитину для відпочинку на морі на період з 10.08.2018 по 30.08.2018; 30.08.2018 разом з довідкою про епідеміологічне оточення позивач привів дитину до інтернату, проте медичні працівники відмовились приймати дитину без наявності наступних документів та аналізів: загального аналізу сечі, загального аналізу крові, довідки про епідеміологічне оточення, результатів аналізів на гельмінтози, ентеробіоз, результатів бактеріальних посівів на дифтерію, ентерогенну кишкову групу, тифопаратифозну групу з вказівкою дати і номерів посівів, результатів аналізів крові на реакцію Вассермана, результатів аналізів крові на австралійський антиген, результатів триразового обстеження мокроти на ВК, даних флюрографічного обстеження; при цьому працівники інтернату не повідомили нормативно-правове обґрунтування щодо необхідності здачі вищевказаних аналізів; у зв`язку з тим, що батьків дитини 10.08.2018 не було повідомлено про необхідність здачі таких аналізів, дитину було прийнято до інтернату за наявності не повного переліку з вказаних аналізів; 18.09.2018 позивач звернувся до МОЗ України з проханням надати оцінку діям працівників інтернату та повідомити умови перебування дитини поза межами інтернату і здачі необхідних аналізів для подальшого прийняття дитини назад до закладу; звернення було отримане МОЗ України 21.09.2018; 18.10.2018 позивач повторно звернувся до МОЗ України з аналогічним зверненням; 08.11.2018 позивачу було повідомлено, що звернення передано для подальшого розгляду до Запорізької обласної ради; позивач вважає, що МОЗ України неправомірно передало звернення на розгляд Запорізькій обласній раді, оскільки фактично саме дії закладу цього органу є предметом звернення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Пащенку К.С.

11.12.2018 до Окружного адміністративного суду м. Києва від позивача надійшов уточнений адміністративний позов.

24.12.2018 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва було відкрито провадження в адміністративній справі № 640/19006/18 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

22.02.2019 до Окружного адміністративного суду м. Києва від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, у якому останній заперечує проти позовних вимог посилаючись на той факт, що відповідно до п. 1.3 Положення комунальної установи «Запорізький дитячий будинок-інтернат» Запорізької обласної ради, затвердженого рішенням Запорізької обласної ради від 01.03.2018 № 18, будинок-інтернат є підпорядкованим, підзвітним та підконтрольним Запорізькій обласній раді (надалі - Уповноважений орган) та за галузевою спрямованістю підвідомчим Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації (далі - Департамент); саме тому, з метою вирішення порушених у зверненні питань Міністерство охорони здоров`я листом від 26.10.2018 № 04.01.12-Б-15493 (Б-14146) направило звернення ОСОБА_1 для розгляду та надання відповіді по суті до Запорізької обласної ради.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_2 , син позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом з дитинства, хворіє на деменцію внаслідок перинатальної енцефалопатії, синдром моторної алалії (підтверджено висновком № 63 про дитину-інваліда до 18 років від 14.06.2012) та проживає у Запорізькому дитячому будинку - інтернаті.

18.09.2018 позивач звернувся до Міністерства охорони здоров`я України зі зверненням, у якому було порушено наступні питання: 1) повідомити чи правомірні дії працівників інтернату щодо вимагання аналізів? Якщо так, то якими нормативними актами це передбачено? 2) на який максимальний термін батько може забрати дитину без надання довідки про епідеміологічне оточення? 3) чи правомірно витребовують флюрографію у дитини, в той час як у поточному році син проходив вказаний вид обстеження? 4) на який максимальний термін батько може забрати дитину з інтернату, щоб уникнути здачі аналізів з вени, обстеження мокроти та бакпосівів? 5) чи може батько дитини отримати висновок лікаря і якого лікаря, який дасть змогу дитині-інваліду не здавати кров з вени без гострої необхідності? 6) дозволити батьку у разі забирання дитини з інтернату від 5 до 10 днів обмежуватися довідкою про епідеміологічне оточення? 7) дозволити у разі забирання дитини більше як на 10 днів обмежуватися наступними аналізами: загальний аналіз сечі, загальний аналіз крові, довідка про епідеміологічне оточення, аналізи на гельмінтози, ентеробіоз.

Зазначене звернення було отримано Міністерством охорони здоров`я України 21.09.2018, що підтверджується рекомендованим повідомленням № 079.

18.10.2018 позивач повторно звернувся з аналогічним зверненням до Міністерства охорони здоров`я України. Зазначене звернення було отримано Міністерством охорони здоров`я України 22.10.2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням № 164.

26.10.2018 Міністерство охорони здоров`я України повідомило позивача (вих. № 04.01.12-Б-15493 (Б-14146)/12958) про те, що перше направляє звернення останнього для розгляду та надання відповіді по суті до Запорізької обласної ради.

09.11.2018 Запорізька обласна рада листом № 06-Б-400-2 повідомила ОСОБА_1 про те, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення позивача було направлено за належністю до Запорізької обласної державної адміністрації.

11.12.2018 за № 06-Б-3042-2 на лист № 06-Б-400-2 від 09.11.2018 Запорізькою обласною державною адміністрацією було надано відповідь на звернення ОСОБА_1 від 18.09.2018.

Не погоджуючись із тим фактом, що Міністерство охорони здоров`я України направило звернення ОСОБА_1 на розгляд Запорізькій обласній раді, яка, у свою чергу, переадресувала звернення за належністю до Запорізької обласної державної адміністрації, позивач звернулася із відповідним позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Право на звернення особи гарантується ст. 19 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948, яка визначає, що кожна людина має право на свободу шукати, одержувати і поширювати інформацію та ідеї будь-якими засобами, не забороненими законом. Аналогічні права зазначені у ст. 34 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та чи не кожним міжнародним актом, який у тій чи іншій мірі стосується прав людини.

Як гарантовано ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання реалізації громадянами України наданого їм ст. 40 Конституції України права на звернення урегульовано Законом України «Про звернення громадян».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Як встановлено ст. 4 Закону України «Про звернення громадян» до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про звернення громадян» заява (клопотання) - це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

За своєю сутністю звернення позивача є заявою (клопотанням), у якій висловлено прохання про сприяння реалізації прав та інтересів позивача та його сина, та у якій повідомляється про недоліки в діяльності Комунальної установи «Запорізький дитячий будинок-інтернат».

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Таким чином, органи, до яких направлено звернення, зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв. При цьому звернення повинні бути розглянуті та вирішені у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а відповіді за результатами їх розгляду даються тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями. Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було направлено звернення позивача на розгляд до Запорізької обласної ради 26.10.2018.

Звернення позивача датоване 18.09.2018 (вх. МОЗ від 21.09.2018 № Б-14146) та аналогічне звернення - 18.10.2018 (вх. МОЗ від 23.10.2018 № Б-15493).

Зі структури вихідного номеру листа від 26.10.2018 № 04.01.12-Б-15493 (Б-14146)/12958 вбачається, що відповідь про пересилання звернення для розгляду по суті Запорізькою обласною радою дана на звернення № Б-14146 від 21.09.2018 та на звернення № Б-15493 від 18.10.2018, оскільки обидва звернення є аналогічними.

Як зазначалося судом вище, 09.11.2018 Запорізька обласна рада листом № 06-Б-400-2 повідомила ОСОБА_1 про те, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення позивача було направлено за належністю до Запорізької обласної державної адміністрації.

11.12.2018 за № 06-Б-3042-2 на лист № 06-Б-400-2 від 09.11.2018 Запорізькою обласною державною адміністрацією було надано відповідь на звернення ОСОБА_1 від 18.09.2018. З тексту відповіді Запорізької обласної державної адміністрації вбачається, що відповідь надається на звернення від 18.09.2018.

Так, Запорізька обласна державна адміністрація повідомила ОСОБА_1 , що необхідні результати обстежень було надано позивачем, натомість син позивача був прийнятий до Запорізького будинку-інтернату. Також позивачу було повідомлено про те, що Департаментом соціального захисту населення облдержадміністрації видано наказ від 30.10.2018 № 294 «Про перепрофілювання комунальної установи «Запорізький дитячий будинок-інтернат» Запорізької обласної ради та комунальної установи «Таврійський будинок інвалідів» Запорізької обласної ради. У зв`язку з цим, Запорізьким будинком-інтернатом розробляються проекти відповідних нормативно-правових документів щодо функціонування Запорізького будинку-інтернату, у т.ч. Правила перебування вихованців/підопічних.

Відповідно до п. 1.3 Положення Комунальної установи «Запорізький дитячий будинок-інтернат» Запорізької обласної ради, затвердженого рішенням Запорізької обласної ради від 01.03.2018 № 18, будинок-інтернат є підпорядкованим, підзвітним та підконтрольним Запорізькій обласній раді та за галузевою спрямованістю підвідомчим Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації.

Відповідно до п. п. 1, 3 Положення про Департамент соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 24.02.2017 № 76, Департамент соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації утворюється головою Запорізької обласної державної адміністрації, входить до її складу і в межах Запорізької області забезпечує виконання покладених на Департамент завдань.

Департамент забезпечує на території Запорізької області реалізацію державної політики з питань соціально-трудових відносин, зайнятості населення та трудової міграції; соціальної підтримки та надання соціальних послуг вразливим верствам населення, зокрема особам похилого віку, з інвалідністю, ветеранам війни та учасникам антитерористичної операції, громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, сім`ям та особам, які перебувають у складних життєвих обставинах, малозабезпеченим, внутрішньо переміщеним особам, іншим категоріям осіб, які згідно із законодавством України мають право на пільги та отримання житлових субсидій; сім`ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, запобігання насильству в сім`ї, протидії торгівлі людьми; забезпечення рівних прав і можливостей жінок і чоловіків.

В ході розгляду справи судом встановлено, що позивачем у зверненні було порушено питання, що стосувались сфери соціального захисту дитини-інваліда, зокрема, щодо права дитини-інваліда повернулися до будинку-інтернату після тимчасового вибуття з нього.

Так, відповідно до пп. 15 п. 6 Положення про Департамент соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 24.02.2017 № 76, Департамент відповідно до визначених повноважень виконує такі функції, зокрема, розглядає в установленому законодавством порядку звернення громадян.

З огляду на викладене вище, враховуючи той факт, що Комунальна установа «Запорізький дитячий будинок-інтернат» за галузевою спрямованістю підвідомчий Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації, то Міністерство охорони здоров`я України правомірно направило для розгляду по суті звернення позивача від 18.09.2018 до Запорізької обласної ради, яка у своє чергу передала його на розгляд Запорізькій обласній державній адміністрації, в структурі якої функціонує Департамент соціального захисту населення.

Враховуючи те, що Міністерство охорони здоров`я України правомірно направило для розгляду по суті звернення позивача від 18.09.2018 до Запорізької обласної ради, яка у своє чергу передала його на розгляд Запорізькій обласній державній адміністрації, позовна вимога про визнання неправомірними дій Міністерства охорони здоров`я України щодо направлення звернення ОСОБА_1 від 18.09.2018 на розгляд Запорізької обласної ради не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання МОЗ України розглянути та надати належну та повну відповідь на всі пункти звернення позивача від 18.09.2018, то варто зазначити, що вона не підлягає задоволенню, оскільки як вже зазначалося судом, Запорізька обласна державна адміністрація 11.12.2018 за № 06-Б-3042-2 надала відповідь на звернення ОСОБА_1 від 18.09.2018.

В частині порушених питань щодо необхідних аналізів, то син позивача був прийнятий назад до Запорізького будинку-інтернату на підставі перелічених аналізів. До того ж, Запорізькою обласною державною адміністрацією акцентувалась увага на тому, що в стадії розробки знаходяться проекти відповідних нормативно-правових документів щодо функціонування Запорізького будинку-інтернату, у т.ч. Правила перебування вихованців/підопічних. По факту затвердження таких нормативно-правових документів у позивача буде можливість з ними ознайомитися.

Також суд звертає увагу на те, що у разі непогодження з відповіддю Запорізької обласної державної адміністрації позивачу варто звертатися з відповідними позовними вимогами до належного відповідача.

Щодо неправомірних, на думку позивача, дій Міністерства охорони здоров`я України, то з огляду на відповідь Запорізької обласної державної адміністрації на звернення ОСОБА_1 від 18.09.2018, і, як наслідок, вирішення порушених у зверненнях питань, невмотивованими, за висновками суду, є доводи позивача щодо ненадання відповіді на питання, що порушені позивачем у зверненнях від 18.09.2019 і від 18.10.2018.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем доведено правомірність передачі звернення на розгляд по суті до Запорізької обласної ради і в подальшому до Запорізької обласної державної адміністрації.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1 та 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

З огляду на все викладене вище та виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається із п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Враховуючи те, що суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , а також беручи до уваги той факт, що позивач звільнений від сплати судового збору, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко