Справа № 640/18052/19
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2020-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2020 року м. Київ № 640/18052/19

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Шевченко Н.М., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України, Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України, Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (відповідач 1, Міноборони), Генерального штабу Збройних Сил України (відповідач 2, Генштаб ЗС), Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України (відповідач 3, ГУ ВСП), Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (відповідач 4, Фінуправління), в якому просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, Генерального штабу ЗС України та Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України щодо неврахування у вислугу років ОСОБА_1 періоду навчання у Київському військовому ліцеї, встановлення початку його військової служби датою вступу до ліцею 15.08.1991;

зобов`язати Міністерство оборони України, Генеральний штаб ЗС України та Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України врахувати строк навчання ОСОБА_1 в Київському військовому ліцеї у загальний строк військової служби та у строк безперервної служби ОСОБА_2 , провести перерахунок вислуги років, вважаючи початком військової служби 15.08.1991, внести зміни у всі відповідні кадрові, фінансові та інші документи;

зобов`язати Генеральний штаб ЗС України внести зміни в наказ начальника Генерального штабу Головнокомандувача ЗС України від 07.06.2019 № 257 (пункт 18) щодо наявності вислуги років полковника ОСОБА_2 та внести відомості про наявність вислуги на військовій службі 27 календарних років;

зобов`язати Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України внести зміни в наказ начальника Військової служби правопорядку у Збройних силах України начальника Головного управління Військової служби правопорядку ЗС України від 22.06.2019 № 142 (по стройовій частині) щодо вислуги років полковника ОСОБА_2 , і внести відомості про наявність у мене вислуги на військовій службі 27 календарних років, здійснення виплати мені одноразової грошової винагороди у розмірі 50 % грошового забезпечення не за 25, а за повних 27 календарних років, а також здійснити виплату різниці у вигляді доплати за два роки;

визнати протиправною бездіяльність Генерального штабу ЗС України та Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України щодо не нарахування та невиплати полковнику ОСОБА_1 грошової компенсації за відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.06.2019;

зобов`язати Генеральний штаб ЗС України та Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.06.2019;

визнати протиправними дії Генерального штабу Збройних Сил України та Головного управління Військової служби правопорядку ЗС України у частині невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 22.06.2019;

зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України та Головне управління Військової служби правопорядку ЗС України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 22.06.2019 включно.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що при звільненні ОСОБА_1 протиправно не враховано до стажу військової служби строк перебування на навчанні на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.12.2007 у справі № 2а-840/2007. Крім цього, зазначено, що відповідачами протиправно не було проведено усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, з 2016 по 2019 роки. Також, відповідачами неправомірно відмовлено у нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 22.06.2019.

Представник відповідача Генерального штабу Збройних Сил України надано відзив на адміністративний позов, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки правових підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016-2019 років не передбачено. Також, зазначено, що фонд грошового забезпечення військовослужбовців органів управління зарахованих на фінансове забезпечення до Фінансового управління Генштабу ЗС на 2016-2018 роки не дозволяв проведення індексації грошового забезпечення.

Представником Міністерства оборони України та Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України надано відзив, в якому викладено зміст заперечень проти задоволення позовних вимог, зокрема, зазначено, що позивач звернувся до суду з порушенням строків звернення до суду, визначених ч. 5 ст. 122 КАС України, наслідком чого є залишення позовної заяви без розгляду. По суті позовних вимог зазначено, що позивач щодо обчислення вислуги років посилався виключно на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 2а-840/2007, при цьому не зазначивши жодного нормативно-правового документу, у порушення якого на думку позивача діяли відповідачі. Натомість зауважено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 363 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплата пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей» час навчання у військовому ліцеї до вислуги років для призначення пенсій за вислугу років особам офіцерського складу не зараховується. Щодо індексації зауважено, що згідно з листа ГУ ВСП, така виплата у 2018-2019 роках здійснена. Щодо виплати коштів за невикористану відпустку зазначено, що військовослужбовцям в особливий період надання інших видів відпусток (у т. ч. додаткових) припиняється, як наслідок, грошова компенсація за цей період виплачується тільки за невикористані дні щорічної основної відпустки.

У судове засідання 18.03.2020 представники учасників справи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. Позивачем подано клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів. Представником позивача подано клопотання про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Представник відповідача в судове засідання не прибув, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (ч. 9 ст. 205 КАС України).

За висновком суду, зважаючи на бажання позивача та неявку відповідачів, суд розглядає дану справу по суті у письмовому порядку.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд зазначає наступне.

Із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Головному управлінні Військової служби правопорядку Збройних Сил України.

Наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача ЗС України від 07.06.2019 № 257 (пункт 18) відповідно до п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби у запас за пп. «а» (у зв`язку з закінченням контракту) полковника ОСОБА_1 , старшого офіцера відділу персоналу штабу Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України. Вислуга років у ЗС: календарна 25 років 10 місяців, пільгова 27 років 1 місяць.

Згідно з наказом начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України (по стройовій частині) від 22.06.2019 № 142 полковника ОСОБА_1 з 22.06.2019 виключено зі списків особового складу Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України та всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Ірпінсько-Бучанського об`єднаного міського військового комісаріату Київської області. Вислуга років у Збройних Силах на 22.06.2019 складає календарна 25 років 10 місяців, пільгова 27 років 1 місяць.

Заявою від 17.07.2019 ОСОБА_1 звернувся до Міністерства оборони України, Генерального штабу ЗС України та Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України про належний розрахунок вислуги років з урахуванням рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області про виплату компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та про виплату індексації грошового забезпечення за період з 2016 по 2019.

Листом від 16.08.2019 № 306/фес/6905 відповідачем 3 повідомлено, що вислуга років вказана на підставі розрахунку вислуги років № 2616, затвердженого заступником директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України 27.03.2019, з якою було ознайомлено позивача та жодних зауважень останнім не було висунуто. Про ведення індексації зазначено, що фінансовим управлінням здійснено виплату індексації у 2018 658,55 грн та у 2019 644,18 грн. Також вказано, що відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затверджений Законом України від 17.03.2014 № 1126-VI та згідно з ч. 17 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям Збройних Сил України у зв`язку з дією на території України особливого періоду додаткові відпустки, як учаснику бойових дій, не надаються з березня 2014 року і до цього часу. Також, відповідно до Закону України «Про відпустки» та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачено порядку перенесення додаткових відпусток на інший період.

У відзиві на позовну заяву відповідач 2 зазначає про те, що ОСОБА_1 пропущений строк звернення до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Оскільки позов надійшов 20.09.2019, а наказ, до якого позивач просить внести зміни датований 07.06.2019, на думку відповідача 2, позовні вимоги у цій частині слід залишити без розгляду.

З даного приводу слід зазначити, що наказ № 257 від 07.06.2019, з однієї сторони, є актом, спрямованим на звільнення позивача з публічної служби, до оскарження якого має застосовуватись ч. 5 ст. 122 КАС України.

З іншої сторони, згаданий наказ є джерелом інформації, яка застосовується іншими суб`єктами владних повноважень, зокрема, для визначення розміру пенсійного забезпечення та інших соціальних виплат, пільг тощо.

У даному випадку вимога позивача про внесення змін до згаданого наказу не стосується проходження або звільнення з публічної служби, оскільки не змінює відповідних правових наслідків.

За висновком суду, оскільки вимога позивача не стосується прийняття, проходження або звільнення, а спрямована на коригування інформації, що застосовується в інших правовідносинах, застосуванню підлягає загальний строк звернення до суду, передбачений ч. 2 ст. 122 КАС України.

Відтак, строк звернення до адміністративного суду ОСОБА_1 не пропущений, а відповідні вимоги слід розглядати по суті.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.12.2007 у справі № 2а-840/2007 задоволено позов ОСОБА_1 : встановлено наявність компетенції начальника Луцького зонального відділення Військової служби правопорядку у Збройних силах України та зобов`язано його встановити початком перебування на військовій службі ОСОБА_1 день прибуття (зарахування) на навчання до Київського військового ліцею (15.08.1991); зобов`язано начальника Луцького зонального відділення Військової служби правопорядку у Збройних силах України зарахувати своїм рішенням строк навчання ОСОБА_1 в Київському військовому ліцею у загальний строк військової служби та у строк безперервної служби, провести перерахунок вислуги років, вважаючи початком військової служби 15.08.1991, внести зміни в усі відповідні документи. Постанова набрала законної сили 31.12.2007.

Згідно з п. «а» ч. 1 ст. 17 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби, далі Закон № 2262) особам офіцерського складу, які мають право на пенсію за цим Законом, до вислуги років для призначення пенсії зараховується військова служба.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 24 Закону № 2232 початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних.

Як визначено у ч. 1 ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби і прийняття відповідачем оскаржуваного рішення; надалі Закон № 2232), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 24 Закону № 2232 початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних.

Відповідно до ст. 17-1 Закону № 2262 порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) було встановлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону № 2262 особам офіцерського складу до вислуги років зараховується військова служба в Збройних Силах (абз. 1 п. 1).

Абзацом 1 п. 2 цієї постанови було встановлено, що до вислуги років особам офіцерського складу Збройних Сил при призначенні пенсій згідно з п. «а» ст. 12 Закону №2262 додатково зараховується час їхнього навчання (у т.ч. заочно) у цивільних вищих навчальних закладах, а також у інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання, до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік за шість місяців.

Аналогічні положення закріплені у пп. 1 п. 2.1, п. 2.2 розділу ІІ Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міністерства оборони України 14.08.2014 № 530 (Положення № 530).

Згідно з пп. 1 п. 2.6 розділу ІІ цього Положення № 530 до вислуги років для призначення пенсій не зараховуються період навчання у військових ліцеях, суворовському та нахімовському училищах.

Таким чином, військова служба (навчання) позивача в Київському військовому ліцеї не зараховується до вислуги років для призначення пенсій за вислугу років особам офіцерського складу Збройних Сил.

Отже, в цій частині позов не підлягає задоволенню.

Щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні соціальної додаткової відпустки як учасника бойових дій суд виходить з наступного.

Згідно Послужного списку ОСОБА_3 в період з 19.06.2016 по 22.06.2019 проходив військову службу у Головному управлінні Військової служби правопорядку Збройних Сил України і отримав статус та посвідчення учасника бойових дій, додаткову пільгову відпустку учасника бойових дій не використовував.

Після звільнення з військової служби ОСОБА_3 у липні 2019 року звернувся до Міністерства оборони України, Генерального штабу ЗС України та Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України із заявою про виплату компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Листом від 16.08.2019 № 306/фес/6905 відповідач-3 повідомлено, що відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затверджений Законом України від 17.03.2014 № 1126-VI та згідно з ч. 17 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям Збройних Сил України у зв`язку з дією на території України особливого періоду додаткові відпустки, як учаснику бойових дій, не надаються з березня 2014 року і до цього часу. Також, відповідно до Закону України «Про відпустки» та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачено порядку перенесення додаткових відпусток на інший період, тому невикористана у поточному році така відпустка не переноситься на наступний рік.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (із змінами і доповненнями) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №3551) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон № 504/96) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96 учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №2011) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом 3 пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011 передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011 в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011 в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011 надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України від 21.10.1993 № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №3543) та Законі України від 06.12.1991 № 1932-XIІ «Про оборону України» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон № 1932).

За визначенням статті 1 Закону № 3543 особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932 визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543 надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Однак, Законом № 2011 не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011 у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011, статтею 16-2 Закону № 504/96.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі також - Порядок № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96 та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551.

Крім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30.04.2013 справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним з 01.01.2016 по 22.06.2019 додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 статті 12 Закону № 3551, з огляду на те, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у вказаній частині.

Аналогічного висновку дійшла колегія суддів Великої Палати Верховного Суду у своїй постанові від 21.08.2019 у зразковій справі № 620/4218/18.

Разом з тим, беручи до уваги, що обов`язок щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки покладено саме на Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України, отже суд дійшов висновку про визнання протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не нарахування та невиплати полковнику ОСОБА_1 грошової компенсації за відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.06.2019 року та зобов`язання Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.06.2019.

Щодо невиплати грошової індексації грошового забезпечення суд зазначає наступне.

Після звільнення з військової служби ОСОБА_3 у липні 2019 року звернувся до Міністерства оборони України, Генерального штабу ЗС України та Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України із заявою про проведення індексації грошового забезпечення та проведення її виплати у період з 2016 по 2019 роки.

Листом від 16.08.2019 № 306/фес/6905 відповідачем 3 повідомлено, що фінансовим управлінням здійснено виплату індексації у 2018 658,55 грн та у 2019 644,18 грн. Щодо виплати за 2016-2017 роки відповідачем-3 здійснено посилання на лист Мінсоцполітики від 04.07.2017 № 220/5140, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік. Порядок не передбачає механізм виплати сум індексації у поточному році за минулі періоди.

Так, згідно з приписами ч. ч. 1 4 статті 9 Закону № 2011 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом 2 ч. 3 наведеної норми передбачено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282 грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

У ст. 1 Закону № 1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ст. 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі оплата праці (грошове забезпечення).

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Ст. 4 Закону № 1282-XII передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення регулюються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.

У пункті 1-1 Порядку № 1078 визначено, що обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Пунктом 4 Порядку №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

З огляду на вищевикладене, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Слід також зазначити, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці та відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Посилання відповідача-3 як на підставу не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення на те, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік та те, що не передбачено механізм виплати сум індексації у поточному році за минулі періоди є необґрунтованими.

Положеннями Закону №1282-XII та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться вищевказаними нормативно-правовими актами у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.

Посилання на відсутність коштів для виплати індексації не є належним доказом неможливості здійснення вказаних виплат (доказом наявності поважних причин не проведення розрахунку). Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня кошти на індексацію грошового забезпечення відсутні.

Натомість, посилання відповідача-3 на лист Мінсоцполітики від 04.07.2017 № 220/5140 носять виключно інформативний характер, не свідчить про внесення відповідних змін у законодавство щодо обмеження прав військовослужбовців на індексацію їх грошового забезпечення у період з 01.01.2016 по 31.12.2017.

Таким чином, суд дійшов висновку, що індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, а тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.

При цьому, судом на підставі наявних у справі доказів, нарахування та виплати індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2018 по 22.06.2019 було здійснено, однак у період з 01.01.2016 по 31.12.2017 такі виплати позивачу відповідачем 4 не здійснювалось саме у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань, що відповідно до вказаних вимог законодавства та міжнародних стандартів є неприпустимим, а отже відмова відповідача 4 у проведенні таких дій з підстав відсутності фінансових ресурсів бюджетів є протиправною.

Таким чином, у суду є всі підстави для зобов`язання відповідача 4 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.01.2016 по 31.12.2017.

Разом з тим, беручи до уваги, що обов`язок щодо нарахування та виплати індексації покладено саме на Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України, отже підлягають задоволенню позовні вимоги в цій частині шляхом визнання протиправними дії Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України у частині невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 31.12.2017 та зобов`язанню Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 включно.

Згідно з ч. ч. 1 3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», розподіл судових витрат у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 77, 90, 139, 241 246, 255, 293, 296 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України щодо не нарахування та невиплати полковнику ОСОБА_1 грошової компенсації за відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.06.2019.

3. Зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22.06.2019.

4. Визнати протиправними дії Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України у частині невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 31.12.2017.

5. Зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 включно.

6. В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржене протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. 293, 296 297 КАС України із урахування п. 3 Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.М. Шевченко