Справа № 640/3051/19
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2020-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 серпня 2020 року м. Київ № 640/3051/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кармазіна О.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом доОСОБА_1 Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до ГУ ПФУ в м. Києві (код ЄДР: 42098368), в якому просить суд: визнати відмову ГУ ПФУ в м. Києві у призначені пенсії за вислугу років ОСОБА_1 протиправною; зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві призначити пенсію за вислугу років ОСОБА_1 з 17.09.2018 відповідно до п. 11 ст. 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільнилися з військової служби у зв`язку з реформуванням ЗСУ, та членів їх сімей» від 15.06.2004 № 1763-IV та п. «в» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», в редакціях Законів, які діяли на час його звільнення з військової служби.

Позиція позивача.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що згідно наказу Міністра оборони України від 07.12.2005 № 784 він звільнений з військової служби у запас за пунктом 67, підпунктом «б» (за станом здоров`я) Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України та у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

Пояснює, що проводячи з 2004 року скорочення чисельності Збройних Сил України, держава надала військовослужбовцям, звільненим зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, гарантії соціального захисту військовослужбовців були закріпленні Законом України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей».

Позивач наголошує, що на час його звільнення з військової служби державою згідно пункту 11 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей»» було гарантовано, що для військовослужбовців, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 15 календарних років, пенсія обчислюється у розмірі 40 відсотків від грошового забезпечення із збільшенням його розміру на 2 відсотки за кожний наступний рік, але не більше ніж 50 відсотків відповідного грошового забезпечення.

Додає, що на день звільнення позивача з військової служби його календарна вислуга становила 15 років 01 місяць 13 днів.

За словами позивача, 16.09.2018 йому виповнилося 45 років, з огляду на що, на думку позивача, він набув право на пенсійне забезпечення за вислугу років згідно Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які були регламентовані Законом України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» в редакції чинній на момент його звільнення з військової служби.

29.10.2018 позивач звернувся до Київського міського військового комісаріату із заявою про призначення пенсії разом із вичерпним переліком документів, визначеним Порядком. КМВК листом від 09.11.2018 № МСЗ/2764 повідомлено про порядок надання та перелік необхідних документів для розгляду питання призначення пенсії.

Разом з тим, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, яке оформлене листом від 11.02.2019 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років.

В той же час позивач наполягає на протиправності такої відмови, оскільки, як акцентує увагу позивач він має право на призначення пенсії за вислугу років. При цьому, позивач повторно наголошує, що згідно з пунктом 11 статті 1 цього Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» в редакції чинної на момент його звільнення з військової служби, військовослужбовцям, які звільняються зі ЗСУ у зв`язку з їх реформуванням, пенсія обчислюється при досягненні 45-річного віку і за наявності 15 років вислуги.

Додає, що станом на момент звернення його за призначенням пенсії заявнику виповнилося 45 років, що в сукупності з відповідною вислугою років сформувало підстави для призначення пенсії.

Підсумовуючи викладене позивач наголосив, що його звільнення з військової служби відбулось під державні гарантії, які були регламентовані вищезазначеним Законом України, і на цей час склалися обставини для призначення йому пенсії за вислугу років на тих умовах, які держава гарантувала йому, звільняючи з лав Збройних Сил України у зв`язку з їх реформуванням, зокрема, при досягненні 45-річного віку, і за наявності вислуги 15 років - у розмірі 40 відсотків від грошового забезпечення із збільшенням цього розміру на 2 відсотки за кожний наступний рік, але не більше ніж 50 відсотків відповідного грошового забезпечення.

Відтак позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію.

Позиція відповідача.
Відповідач надіслав відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки на момент звільнення позивача з військової служби у нього не виникло право на призначення пенсії за вислугу років, як особі, що звільнилась з військової служби відповідно до Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей».

У відповіді на відзив на позовну заяву позивач посилається на норми права, що викладені у позовній заяві та наголошує на тому, що має достатньо вислуги років, яка у відповідності до Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України» надає йому право на призначення пенсії за вислугу років.

Процесуальні дії, вчинені у справі.
Ухвалою суду від 25.02.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду у судовому засіданні. Вказану справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Встановлені судом обставини.
Розглянувши подані документи і матеріали, враховуючи пояснення позивача, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу в Збройних Силах України.

Відповідно до витягу з наказу Міністра оборони України від 07.12.2005 № 784 «по особовому складу» відповідно до Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України підполковника юстиції ОСОБА_1 , суддю військового апеляційного суду Західного регіону, звільнено з військової служби у запас за пунктом 67 підпункту «б» (за станом здоров`я). При цьому, як також зазначено у наказі звільняється у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.
29.10.2018 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про надіслання до ГУ ПФУ в м. Києві його заяви з документами про призначення йому пенсії за вислугу років.

До вказаної заяви ним додано: заяву про призначення пенсії, на одному аркуші, копію паспорта, на двох аркушах, копії ідентифікаційного номера, на одному аркуші, копію витягу з наказу Міністра оборони України (по особовому складу) віл 07.12.2005 № 784, на одному аркуші та копію картки реквізитів для проведення операцій по перерахунку коштів на одному аркуші.

Листом від 09.11.2018 № МСЗ2764 КМВК повідомив позивача про те, що надані ним копії документів не завірені належним чином, у зв`язку з чим не відповідають вимогам законодавства. Запропоновано позивачу особисто прибути до КМВК.

11.12.2018 позивач звернувся до КМВК із заявою, в якій просив підготувати з його особової справи документи для призначення йому пенсії, що визначені Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2008 № 3-1 та надіслати їх до ГУ ПФУ в м. Києві.

В подальшому, 06.02.2019 позивач звернувся із заявою на ім`я начальника ГУ ПФУ в м. Києві, в якій просив повідомити його про надходження від КМВК поданих документів та прийняти рішення щодо призначення йому пенсійного забезпечення з 29.10.2018.

Листом від 11.02.2019 № 26792/03 ГУ ПФУ в м. Києві відмовило позивачу у призначені пенсії. Зі місту вказаного листа вбачається, що підставою для такої відмови слугувало те, що на момент звільнення позивача з військової служби 14.12.2005 вислуга років позивача становила 15 років 04 місяці 13 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років.

Разом з тим, позивач вважаючи свої права порушеними, звернувся до суду з даним позовом.

Перш за все слід зауважити, що позивач у позовній заяві зазначає, що на день звільнення з військової служби (14.12.2005) його вислуга років становила 15 років 01 місяці 13 днів. Натомість ГУ ПФУ в м. Києві у листі 11.02.2019 № 26792/03 зазначило, що вислуга років позивача станом на день звільнення з військової служби становила 15 років 04 місяці 13 днів.

В той же час, відповідно до військового квитка ОСОБА_1 серія НОМЕР_2 від 12.01.2006 (том 1 а.с. 28-30) позивач проходив військову службу з 01.08.1990 по 12.12.2005, що складає 15 років 4 місяці 11 днів.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовано Законом України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-ХІІ) та Законом України від 15.06.2004 № 1763-IV «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей».

Відповідно до преамбули Закону № 2262-ХІІ держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Пунктом 11 статті 1 Закону № 1763-IV (у редакції від 15.06.2004) передбачено, що особам, які звільняються з військової служби на підставі нормативно-правових актів, прийнятих у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, надаються такі гарантії соціального захисту: для військовослужбовців, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 15 років пенсія обчислюється у розмірі 40 відсотків від грошового забезпечення із збільшенням цього розміру на 2 відсотки за кожний наступний рік, але не більше ніж 50 відсотків відповідного грошового забезпечення.

Вказана редакція Закону № 1763-IV діяла на момент звільнення позивача з військової служби у 2004 році (звільнення 07.12.2005) та, відповідно, держава встановлювала цю гарантію станом на час звільнення зі служби.
Законом від 08.07.2011 № 3668-VI до пункту 11 статті 1 Закону № 1763-IV внесено зміни та викладено його у наступній редакції: «для військовослужбовців, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 20 календарних років пенсія обчислюється у розмірі 50 відсотків відповідного грошового забезпечення».

В той же час, за правилами, встановленими ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, з огляду на що норми пункту 11 статті 1 Закону № 1763-IV в редакції Закону України від 08.07.2011 № 3668-VI поширюються на відносини, які виникли після набуття чинності даною редакцією, тобто, зміни до п. 11 ст. 1 Закону № 1763-IV поширюються на осіб, звільняються зі служби після набрання чинності новою редакцією цієї норми.
Так, статтею 22 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Слід зазначити, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій (далі - Рішення № 5-рп/2002).

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

У рішенні № 5-рп/2002 Конституційний Суд України зауважив, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державною права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 10.02.2015 у справі № 21-630а14 та від 01.07.2014 у справі № 21-244а14 та у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 539/3872/14-а (провадження № К/9901/1247/18).

Відповідно до пункту 11 статті 1 Закону № 1763-ІУ та висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Отже, право на пенсійне забезпечення для осіб, які звільнені у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, при досягненні ними в майбутньому 45 років та наявності вислуги 15 років, було встановлено пунктом 11 статті 1 Закону № 1763-ІУ «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей», чинного на момент звільнення позивача, то зазначена норма зберігає юридичну силу як для позивача, так і для відповідача.

Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Шостого апеляційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 24.01.2019 у справі № 2540/2892/18.

З огляду на те, що у вересні 2018 року позивач досяг 45 річного віку та мав вислугу 15 років 4 місяці 11 днів, останній набув права на отримання пенсії, що передбачена пунктом 11 статті 1 Закону № 1763-IV.

За таких обставин у відповідача були відсутні правові підстави для відмови позивачу у призначені пенсії за вислугу років, що передбачена пунктом 11 статті 1 Закону № 1763-IV, з огляду на що відмова відповідача у призначені позивачу пенсії за вислугу років є протиправною.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання ГУ ПФУ у м. Києві призначити позивачу з 17.09.2018 пенсію відповідно до п. 11 ст. 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільнилися з військової служби у зв`язку з реформуванням ЗСУ, та членів їх сімей» від 15.06.2004 № 1763-IV та п. «в» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», в редакціях Законів, які діяли на час його звільнення з військової служби, то суд зазначає про наступне.

Так, станом на момент звільнення позивача зі служби позивача 07.12.2005 діяла редакція Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 11.10.2005 пункту «в» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не існувало, а відтак підстави для зобов`язання відповідача призначити йому пенсію на підставі вказаної норми на день звільнення його з військової служби, відсутні.

Крім того, суд зазначає, що позивач звернувся із заявою про призначення йому пенсії лише 29.10.2018, а також у заяві від 06.02.2019 позивач просив відповідача призначити йому пенсію саме з 29.10.2018, з огляду на що суд приходить до висновку, що наслідком визнання протиправної відмови відповідача у призначені позивачу пенсії є зобов`язання відповідача призначити пенсію за вислугу років ОСОБА_1 саме з 29.10.2018 відповідно до п. 11 ст. 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільнилися з військової служби у зв`язку з реформуванням ЗСУ та членів їх сімей» від 15.06.2004 № 1763-IV та статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», в редакціях Законів, які діяли на час його звільнення з військової служби, як просить позивач.

Доводи учасників справи та надані ними матеріали, досліджені та оцінені судом, не спростовують наведених висновків суду та не доводять зворотного.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Відтак, суд приходить до висновку про задоволення позову частково.

У відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) задовольнити частково.
2. Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудряська, 16, код ЄДР: 42098368) у призначені ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудряська, 16, код ЄДР: 42098368) призначити ОСОБА_1 з 29.10.2018 пенсію за вислугу років відповідно до пункту 11 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільнилися з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей» від 15.06.2004 № 1763-IV в редакції, яка діяла на час звільнення ОСОБА_1 з військової служби - станом на 07.12.2005.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудряська, 16, код ЄДР: 42098368) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) сплачену суму судового збору у розмірі 768,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 КАС України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України з урахуванням положень п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII Перехідні положення КАС України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя О.А. Кармазін