Справа № 440/2841/20
Суддя: С.С. Бойко
Дата ухвалення: 2020-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 року м. ПолтаваСправа № 440/2841/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Бойка С.С., розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

04 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправними дій щодо невиплати недоотриманої ОСОБА_2 пенсії в розмірі 101794,37 грн на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та зобов`язання вжити усіх необхідних заходів, в тому числі сформувати подання до Головного управління Державної казначейської служби у Полтавській області, для проведення виплати ОСОБА_1 недоотриманої ОСОБА_2 за життя пенсії в розмірі 101794,37 грн на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу від 25.12.2019.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є спадкоємцем померлого батька ОСОБА_2 згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом, у зв`язку з чим позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, де знаходиться пенсійна справа ї батька, із заявою про виплату недоотриманої суми пенсії ОСОБА_2 , але у виплаті недоотриманої пенсії було відмовлено. Позивач вважає, що відповідачем порушено його право на спадщину, а тому у судовому порядку просить зобов`язати відповідача вчинити усі дії для проведення виплати недоотриманої ОСОБА_2 пенсії в розмірі 101794,37 грн.

Відповідач надав до суду відзив на адміністративний позов, відповідно до якого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначив, що пенсія ОСОБА_2 не виплачувалася з серпня 2014 року. ОСОБА_2 за життя не звертався до органів Пенсійного Фонду України для вирішення питання про поновлення її виплати.

Ухвалою суду від 09 червня 2020 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалами суду від 07 липня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є спадкоємцем померлого батька ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 28), яка складається з залишку недоотриманої пенсії у розмірі 101794 (сто одна тисяча сімсот дев`яносто чотири) гривні 37 копійок, яка належала спадкодавцю згідно довідки №716/04.8-54/10 від 09.12.2019, виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області.

Судом встановлено, що позивач через свого уповноваженого представника Слинько Я.Ю. 29.02.2020 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою про виплату недоотриманої пенсії померлої пенсіонера ОСОБА_2 (а.с 41, 42).

Відповідач своїм листом від 18.03.2020 №1344-1453/С-04/8-1600/20 повідомив Слинько Я.Ю. , про відсутність підстав для виплати недоотриманої пенсії.

Не погоджуючись з вказаною відмовою позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 1216 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Зміст частини третьої статті 52 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положеннями ст. 91 Закону України "Про пенсійне забезпечення" суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності входять до складу спадщини.

З матеріалів справи, судом встановлено, що відповідач своїм листом від 09.12.2019 №716/04.8-54/10 повідомив Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бідонько Л.Л., що ОСОБА_2 у період з 01.08.2014 по 30.09.2016 не отримано кошти в сумі 101794,37 грн.

Враховуючи самостійне повідомлення відповідачем суми коштів недоотриманої ОСОБА_2 , суд вважає безпідставними твердження Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, щодо не неможливості виплатити позивачу недоотриманої пенсії, яка належала спадкодавцю, оскільки ОСОБА_2 за життя із заявою про поновлення виплати пенсії до відповідача не звертався. На думку суду повідомлення відповідачем розміру пенсії недоотриманої ОСОБА_2 свідчить визнання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області за ним права на отримання пенсії у розмірі 101794,37 грн.

Посилання відповідача на статтю 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" є безпідставними, оскільки вказаною статтею врегульовано виплата нарахованої суми пенсії, на виплату якої пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини та не поширюється на виплату спадкоємцям недоотриманої суми пенсії спадкодавцем, яка входить до складу спадщини.

В ході розгляду справи судом не встановлено наявності у позивача обов`язку особистого звернення до пенсійного фонду для отримання пенсії за померлого пенсіонера.

Отже, позивач має право на отримання суми пенсії, що залишилися неодержаними його батьком у зв`язку зі смертю.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Таким чином, відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав позивача, як спадкоємця, на отримання належного йому спадкового майна.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень ч. 5 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Обираючи належний спосіб захисту порушеного права, суд зазначає наступне.

Відповідно до Положення про управління пенсійного фонду України в районах, містах та районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2, на територіальні управління Пенсійного фонду України в районах покладено функції по призначенню (перерахунку) і виплаті пенсії.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На думку суду, не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону державний орган може приймати різні рішення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Отже, ефективний засіб правового захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однак, оскільки суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд зобов`язати відповідача нарахувати пенсію в конкретному розмірі.

Проте, матеріалами справи підтверджено та не заперечується відповідачем по справі, що сума недоотриманої пенсії складає саме 101794,37 гривень, тому враховуючи положення статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог зобов`язати відповідача виплатити ОСОБА_1 суму пенсії, що належала її батькові ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у сумі 101794,37 грн, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу від 25 грудня 2019 року.

Враховуючи викладене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1681,60 грн.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Разом з цим, як визначено частиною восьмою цієї статті, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

А відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки передумовою для виникнення даного спору стали протиправні дії відповідача, які виразилися у невиплаті позивачу недоотриманої його батьком пенсії суд вважає за необхідне компенсувати судові витрати позивача у повному розмірі.

На підстав наведеного, керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 32, 77, 139, 243, 244, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд.66, м. Полтава, 36014, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо невиплати ОСОБА_1 недоотриманої суми пенсії, що належала її батьку ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області виплатити ОСОБА_1 суму пенсії, що належала її батькові ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у сумі 101794,37 грн (сто одна тисяча сімсот дев`яносто чотири гривні тридцять сім копійок), згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу від 25 грудня 2019 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривня 60 (шістдесят) копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.С. Бойко