Справа № 640/2094/19
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2020-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2020 року м. Київ № 640/2094/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до про Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України визнання протиправним та скасування рішення
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Центральної комісії Адміністрації державної кримінально-виконавчої служби України з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту і обмеження волі, та їх переведення від 11.09.2018 № 1.2/7-2018 про відмову у переведенні позивача до іншої виправної колонії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає тим, що відповідачем, за відсутності на те правових підстав, відмовлено позивачу у переведенні із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарань, яка розташована на недалекій відстані від місця проживання його рідних, які проживають у Кіровоградській області, а рішення про відмову не містить належного обґрунтування.

Ухвалою суду від 05.03.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі № 640/2094/19 та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому Адміністрацією Державної кримінально-виконавчої служби України надано пояснення щодо обґрунтованості прийняття рішення про відмову в переведенні засудженого в іншу колонію з огляду на наказ Міністерства юстиції України від 04.07.2017 № 2131/5 «Про ліквідацію в установах виконання покарань секторів максимального рівня безпеки для тривання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі». Так, відповідачем зазначено, що позивач засуджений до довічного позбавлення волі потребує максимальних умов тримання, проте зазначеним наказом Міністерства юстиції України в державній установі «Кропивницька установа виконання покарань (№ 14)» ліквідовано сектор максимального рівня безпеки для тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі. Також відповідачем вказано, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження існування виняткових обставин, які перешкоджають подальшому перебуванню позивача у Замковій виправній колонії (№ 58). З огляду на наведене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачем також подано доповнення, в яких викладено заперечення проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Вироком апеляційного суду Кіровоградської області від 06.05.2004 ОСОБА_1 засуджено до довічного позбавлення волі та останній з 25.12.2005 відбуває призначене судом покарання у Замковій виправній колонії (№ 58) м. Ізяслав Хмельницької області.

22.08.2018 позивач звернувся до Голови Центральної Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України з заявою про переведення його до виправної колонії, яка є найближчою до його постійного місця проживання та місця проживання його мами та нареченої до м. Кропивницький. Вказана заява обґрунтована тим, що мати засудженого похилого віку, не має можливості відвідувати його в колонії, яка знаходиться в межах іншої області.

Листом від 23.08.2018 № Д-2 клопотання засудженого було скеровано до Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України.

Рішенням від 11.09.2018, оформленим протоколом № 7 (пункт 1.2) Центральна комісія Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення (далі - Комісія, Центральна комісія) - відмовила позивачу у задоволенні його заяви, оскільки відсутні підстави, передбачені частиною другою статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Не погоджуючись з рішенням відповідача та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 93 Кримінально-виправного кодексу України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого (частина перша).

Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України (ч. 2 ст. 93 КВК України).

Наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 №680/5 у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до статей 50, 56, 57, 86, 87, 93, 101, 147 КВК України, підпункту 95-8 пункту 3 "Положення про Міністерство юстиції України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.11.2014 №228, з метою своєчасного визначення засудженому до позбавлення волі виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту та обмеження волі, зі слідчих ізоляторів до установ виконання покарань, встановлення порядку їх переведення у випадках, визначених законом, затверджено Порядок визначення засудженим виду установи виконання покарань, направлення для відбування покарання засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту, обмеження волі та їх переведення та Положення про центральну та міжрегіональну комісії з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання, що додається.

Згідно з розділом IV "Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення", затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 №680/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 за №265/30133 (в редакції наказу Міністерства юстиції України від 27.04.2018 №1300/5, який набрав чинності 25.05.2018):

переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави "відповідно до його місця проживання до засудження" здійснюється на підставі клопотання засудженого, підпис якого засвідчується керівником адміністрації установи виконання покарань. До клопотання додаються довідка з особової справи засудженого, копії паспортного документа (або іншого документа, що посвідчує особу) та документа, що підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування до засудження. Клопотання подається через адміністрацію установи виконання покарань, що здійснює виконання кримінальних покарань, до центральної комісії (пункт 1);

переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави "відповідно до місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім`ї засудженого" здійснюється на підставі клопотання засудженого або близького родича чи члена сім`ї засудженої особи. Підпис засудженого на клопотанні засвідчується керівником адміністрації установи виконання покарань. Клопотання подається через адміністрацію установи виконання покарань, що здійснює виконання кримінальних покарань, до центральної комісії. У клопотанні про переведення має міститися додаткова інформація щодо всіх близьких родичів та членів сім`ї засудженого відповідно до ступеня їх спорідненості та місця їх постійного проживання. До клопотання про переведення додаються довідка-витяг з особової справи засудженого, копії паспортних документів засудженої особи та близьких родичів чи членів сім`ї засудженої особи, а також оригінали або нотаріально засвідчені копії довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування близького родича чи члена сім`ї, який звернувся з клопотанням, документів, що підтверджують наявність родинних стосунків (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо). До свідоцтва про народження дитини засудженого додатково додаються довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини та інформація служби у справах дітей за місцем проживання дитини та за місцем проживання засудженого про позбавлення або поновлення його батьківських прав (пункт 2).

Таким чином, зміст наведених положень статті 93 КВК України та "Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення" дає суду підстави дійти висновку, що відбування засудженим всього строку покарання в одній колонії передбачає врахування його місця проживання до засудження або місця постійного проживання його родичів. Умовою переведення засудженого до іншої виправної колонії є наявність виняткових обставин, що перешкоджають дальшому перебуванню засудженого у відповідній виправній колонії. Частиною другою статті 93 КВК України надано повноваження Міністерству юстиції України визначати порядок переведення засуджених. Реалізовуючи свої повноваження, Міністерство юстиції України визначило, що підставами переведення засудженого, зокрема, є клопотання засудженого про переведення: "відповідно до місця проживання до засудження"; "відповідно до місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім`ї засудженого", а також визначено підстави та процедуру розгляду клопотань.

За наведеного правового регулювання підстав переведення, на думку суду, наявність виняткових обставин для переведення не є обов`язковою умовою для переведення з підстав "відповідно до місця проживання до засудження" або "відповідно до місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім`ї засудженого".

З заяви позивача на адресу відповідача від 22.08.2018 вбачається, що ОСОБА_1 , з посиланнями на статтю 7, частину першу статті 93 КВК України, просив прийняте вмотивоване рішення щодо його переведення до виправної колонії, яка є найближчою до його постійного місця проживання та місця проживання його мами та нареченої - м. Кропивницький. У заяві позивач зазначав, що його мама є пенсіонеркою, якій дуже складно добратися до місця розташування Замкової виправної колонії (№ 58) для побачень з ним, на які він має право. Також у заяві позивач зазначав, що його характеристика свідчить про зміну світогляду, він має декілька заохочень, приймав участь у програмі виправлення засуджених, відвідує зібрання віруючих та має намір одружитися, а майбутня дружина також проживає в м. Кропивницькому.

З матеріалів справи вбачається, що до заяви позивача додавались, зокрема: вирок суду; довідка про склад сім`ї та проживання від 27.04.2017 № 211, відповідно до якої мати позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсіонерка, проживає по АДРЕСА_1 ; копія паспорта ОСОБА_2 ; копія свідоцтва про народження позивача; копія свідоцтва про смерть батька позивача; пенсійне посвідчення ОСОБА_2 Серії НОМЕР_1 ; характеристика на позивача від 22.08.2018, яка позитивно характеризує ОСОБА_1 та підтверджує відсутність у нього з 2003 року стягнень, порушень режиму, а також про те, що за час перебування у "Замковій виправній колонії № 58" він тричі заохочувався; довідка про заохочення; довідка по особовій справі, відповідно до якої до засудження ОСОБА_1 проживав за адресою: АДРЕСА_2 ; копія паспорта, у якій також зазначено про реєстрацію ОСОБА_1 у Кіровоградській області; довідка виправної колонії про відсутність оперативної інформації посягання на життя та здоров`я ОСОБА_1 ; довідка про відкриті виконавчі провадження стосовно позивача; довідка про надання медичної допомоги.

Також позивачем до позовної заяви додано копію клопотання його матері - ОСОБА_2 на адресу Міністерства юстиції України від 27.04.2017, у якому остання просила прийняти рішення про переведення її сина для подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі в колонію, яка найближче розташована до її місця проживання. У вказаному клопотанні ОСОБА_2 зазначала, що вона є пенсіонеркою, самотньою жінкою похилого віку зі слабким здоров`ям і фізично та матеріально не має змоги відвідувати свого сина в м. Ізяслав, який знаходиться на відстані більше 0,5 тисяч кілометрів від її місця проживання.

Відповідно до "Положення про центральну, міжрегіональну комісії та комісію слідчого ізолятора з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення", затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 №680/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 №266/30134 у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин:

центральна комісія - колегіальний орган, що утворюється в Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, який розглядає скарги на рішення міжрегіональних комісій, здійснює направлення для відбування покарання окремо визначених осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, їх переведення для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої (абзац дванадцятий пункту 1 розділу І);

формою роботи комісій є засідання. Засідання скликаються залежно від потреби прийняття рішення, надходження заяв, скарг, запитів, але не рідше одного разу на місяць та не пізніше ніж протягом 30 днів з дня надходження звернення (пункт 2 розділу IV);

рішення комісій оформлюються протоколами (додатки 1, 2), які підписуються усіма присутніми на засіданні членами комісії (пункт 1 розділу V);

рішення центральної комісії може бути оскаржене до суду у порядку, передбаченому законодавством України (пункт 5 розділу VI).

Згідно з пунктом 1.2 протоколу від 11.09.2018 № 7 Центральної комісії Адміністрації державної кримінально-виконавчої служби України з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення - присутні на засіданні члени комісії розглянули звернення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 про його переведення із Замкової виправної колонії (№58) до установи виконання покарань, яка розташована на недалекій відстані від місця проживання рідних засудженого, згідно з вимогами 93 КВК України. Враховуючи відсутність підстав, встановлених частиною другою статті 93 КВК України, Комісія одноголосно відмовила засудженому в задоволенні звернення.

З відзиву вбачається, що Комісією не встановлено відсутність виняткових обставин, які б перешкоджали перебуванню засудженому у виправній колонії. При цьому, виняткові обставини пов`язані з випадками, встановленими статтею 10 КВК України, якою визначено право засуджених на особисту безпеку та обов`язки адміністрації установи виконання покарань вживати визначених заходів до усунення небезпеки. Крім того, згідно з наказом Міністерства юстиції України від 04.07.2017 № 2131/5 "Про ліквідацію в установах виконання покарань секторів максимального рівня безпеки для тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі" в державній установі "Кропивницька установа виконання покарань (№ 14)" ліквідовано сектор максимального рівня безпеки для тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі.

При цьому у відзиві проінформовано, що наразі спостерігається тенденція щорічного зростання кількості осіб, яким призначається покарання у виді довічного позбавлення волі.

З огляду на наведене та встановлені обставини, суд доходить висновку, що рішення Комісії є необґрунтованим, позаяк Комісією не розглянуто клопотання позивача про переведення до установи виконання покарань, яка є найближчою до його постійного місця проживання та місця проживання його матері саме з підстав, визначених пунктами 1-2 "Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення": "відповідно до місця проживання до засудження"; "відповідно до місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім`ї засудженого".

Відповідно до частини першої статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантовано право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно з частиною четвертою статті 8 КВК України засудженому гарантується право на побачення у порядку, встановленому цим Кодексом. <…>.

Частиною першою статті 110 КВК України передбачено, що засуджені мають право на побачення: короткострокові тривалістю до чотирьох годин і тривалі - до трьох діб. Короткострокові побачення надаються з родичами або іншими особами у присутності представника колонії. Тривалі побачення надаються з правом спільного проживання і тільки з близькими родичами (подружжя, батьки, діти, всиновлювачі, всиновлені, рідні брати й сестри, дід, баба, онуки). Тривалі побачення можуть надаватися і подружжю, яке проживало однією сім`єю, але не перебувало у шлюбі, за умови, що в них є спільні неповнолітні діти. Оплата послуг за користування кімнатами короткострокових і тривалих побачень здійснюється засудженими або їх родичами чи іншими особами за рахунок власних коштів.

Отже, позивачу як засудженому до довічного позбавлення волі гарантовано КВК України побачення.

На думку суду, до спірних відносин застосовними є положення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до сімейного життя, яке в даному спорі полягає в реалізації права на побачення засудженого до довічного позбавлення волі з сім`єю та близькими родичами. Відмова в переведенні позивача до іншої виправної колонії, яка територіально знаходиться ближче до сім`ї або близьких родичів є втручанням в право на повагу до сімейного життя позивача.

Згідно з частиною першою статті 32 Основного Закону України втручання в сімейне життя особи не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України. Статтею 8 Конвенції визначено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Судом встановлено, що підставою для відмови слугувала частина друга статті 93 КВК України, позаяк не встановлено виняткових підстав, а з урахуванням позиції відповідача, відсутність виняткових підстав полягала в невстановлені загрози безпеці засудженого. Водночас, засуджений клопотав перевести його не з підстав безпеки, а для реалізації як права на побачення до довічного позбавлення волі, так і права на відбування покарання відповідно до його місця проживання до засудження.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зазначає, що відповідачем не надано жодного доказу неможливості перевести позивача у виправну колонію, яка є найближчою до місця проживання його матері у Кіровоградській області.

Враховуючи наведене, а також те, що оскаржуване рішення (протокол від 11.09.2018 № 7 Центральної комісії Адміністрації державної кримінально-виконавчої служби України) не містить правової підстави відмови щодо розгляду клопотання засудженого про переведення до іншого виправного закладу з підстав: "відповідно до його місця проживання до засудження"; "відповідно до місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім`ї засудженого", суд дійшов висновку про незаконність такої відмови, відповідно і відсутність законної мети. Оскільки Комісією не розглядались мотиви позивача щодо переведення для реалізації права на побачення з матір`ю та близькими родичами, права на відбування покарання відповідно до його місця проживання до засудження, суд не може оцінити підстав такої відмови, її обґрунтованості, пропорційності.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування пункту 1.2 протоколу від 11.09.2018 № 7 Центральної комісії Адміністрації державної кримінально-виконавчої служби України.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно пункту 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки саме лише скасування рішення відповідача у даній справі не призводить до ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, суд з метою такого захисту вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.08.2018.

Під час повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 22.08.2018 відповідачу слід оцінити доводи засудженого щодо його проживання у Кіровоградській області, проживання його матері у Кіровоградській області, вік матері, відстань від Замкової виправної колонії (№58) до місця проживання матері, можливість переведення до виправної установи, яка найближче розташована до місця проживання до засудження ОСОБА_1 та місця проживання його матері. При цьому Комісія не позбавлена повноважень врахувати інші обставини, які є необхідними для прийняття обґрунтованого рішення. Оцінка доводів засудженого та мотиви ухваленого рішення повинні бути відображені у відповідному рішенні (протоколі) комісії.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішувалось у зв`язку зі звільненням судом позивача від сплати судового збору.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Керуючись статтями 9, 14, 72-74, 77, 90, 139, 241-246, 250, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце відбування покарання: АДРЕСА_3 (№ АДРЕСА_4 ) задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати пункт 1.2 рішення Центральної комісії Адміністрації державної кримінально-виконавчої служби України з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту і обмеження волі, та їх переведення, оформлене протоколом від 11.09.2018 № 7 про відмову у переведенні ОСОБА_1 до іншої виправної колонії.

Зобов`язати Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби України (04050, м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, 81, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.08.2018 про переведення його з Замкової виправної колонії (№ 58) до виправної установи, яка є найближчою до м. Кропивницький Кіровоградської області.

Рішення набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя В.П. Катющенко