Справа № 640/13594/19
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г. В.

суддів Мєзєнцева Є. І., Файдюка В. В.

за участю секретаря Скидан С. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Суліми Олени Олександрівни

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2020 року

у справі №640/13594/19 (розглянуто у відкритому судовому засіданні)

за позовом Приватного підприємства «ОККО-Бізнес Контракт»

до відповідача Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Суліми Олени Олександрівни

про скасування постанови, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2019 року Приватне підприємство «ОККО-Бізнес Контракт» (надалі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Суліми Олени Олександрівни (надалі - відповідач), в якому просить суд:

- скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Суліми Олени Олександрівни про стягнення з боржника основної винагороди у ВП №59542905 від 12 липня 2019 року;

- стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Суліми Олени Олександрівни на користь Приватного підприємства «ОККО-Бізнес Контракт» 1905177,55 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржувана постанова прийнята у період наявності відстрочки виконання судового рішення, що відповідно до пункту 8 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавчого провадження» є підставою для повернення виконавчого документа стягувачу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2020 року адміністративний позов Приватного підприємства «ОККО-Бізнес Контракт» задоволено повністю.

Визнано протиправною та скасувано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Суліми О.О. про стягнення з боржника основної винагороди від 12 липня 2019 року ВП №59542905.

Стягнуто з Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Суліми Олени Олександрівни (01001, м. Київ, вул. Велика Житомирська. 25/2, офіс 4) на користь Приватного підприємства «ОККО-Бізнес Контракт» (04070, м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, 15-17/18, ) суму основної винагороди у розмірі 1905177,55 грн.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням відповідачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення суду прийняте з порушенням вимог матеріального права. Апелянт зазначає, що на момент винесення постанови про стягнення основної винагороди, діяла норма, яка зобов`язувала приватного виконавця винести постанову про стягнення основної винагороди одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження, проте, суд першої інстанції оставив поза увагою пряму норму Закону. Крім того, апелянт звертає увагу, що на час розгляду справи у суді першої інстанції, були наявні рішення суди, які підтверджували правомірність дій приватного виконавця під час відкриття виконавчого провадження, розглянуті в порядку господарського судочинства.

Представник відповідача підтримав доводи викладені у апеляційній скарзі та просив скасувати рішення першої інстанції, яке прийняте з порушенням норм матеріального права, а у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечує у повному обсязі з підстав викладених у письмовому відзиві та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315, статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що Господарським судом міста Києва від 11.09.2018 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2019 року по справі №910/5325/18, позов задоволено.

Визнано недійсною Додаткову угоду №1 від 22.08.2017 року до Договору поставки №ЦЗВ-14-01817-01 від 28.02.2017 року, укладену між Приватним підприємством "ОККО-Бізнес Контракт" та Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця", в особі Філії "Центр забезпечення виробництва".

Стягнуто з Приватного підприємства "ОККО-Бізнес Контракт" на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр забезпечення виробництва" безпідставно отримані кошти в розмірі 18770222,24 грн., та 281553,33 грн. судового збору.

Постановою Верховного Суду від 19.06.2019 року касаційну скаргу Приватного підприємства "ОККО-Бізнес Контракт" залишено без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2019 року та рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2018 року по справі №910/5325/18 залишено без змін.

Акціонерним товариством "Українська залізниця" 12.07.2019 року було подано приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Сулімі Олені Олександрівні заяву про відкриття виконавчого провадження на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 12.10.2018 року по справі №910/5325/18.

З наявних матеріалів виконавчого провадження вбачається, що 12.07.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Сулімою Оленою Олександрівною було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59542905, постанову про стягнення з боржника основної винагороди, постанову про арешт коштів боржника.

Позивач не погоджуючись із постановою від 12.07.2019 року в частині стягнення з боржника основної винагороди, звернення до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент прийняття оскаржуваної постанови виконання судового рішення не було примусовим (в силу існування ухвали про відстрочення виконання рішення), приватним виконавцем не вживались заходи з такого примусового виконання рішення та, як результат, не відбулося повне або часткове виконання рішення, а отже позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VІІІ (надалі - Закон №1404-VІІІ), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пунктів 1, 5 частини першої статті 3 Закону №1404-VІІІ, примусовому виконанню підлягають рішення на підставі: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Частиною першою статті 18 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 18 Закону №1404-VІІІ, на виконавця покладений обов`язок здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які визначені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з пункту 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VІІІ, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою статті 26 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з частиною третьою статті 45 Закону № 1404-VIII, основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Відповідно до частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII, виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Так, частиною дев`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII встановлено, виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно з частинами другою, третьою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року № 1403-VIII (надалі - Закон № 1403-VIII), винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової; основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643, приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Відповідно до частини сьомої статті 31 Закону № 1403-VIII, приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Як було зазначено вище, статтею 26 Закону №1404-VІІІ передбачено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Колегія суддів звертає увагу, що Законом №1404-VІІІ та № 1403-VIII визначено, що приватний виконавець зобов`язаний одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження прийняти постанову про стягнення основної винагороди, в якій навести розрахунок останньої та порядок її стягнення. Така постанова виноситься незалежно від початку примусового виконання. У постанові про стягнення основної винагороди обов`язково повинен зазначатися її розмір, виходячи з усієї суми стягнення за виконавчим документом. Водночас, якщо суму стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду від 18.10.2018 року по справі № 442/2670/17 за позовом ОСОБА_2 до Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про скасування постанови про стягнення виконавчого збору.

Також, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 11.03.2020 року по справі №2540/3203/18 за позовом ОСОБА_3 до Сновського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, Третя особа - Публічне акціонерне товариство «Універсал банк» про визнання дій неправомірними, скасування постанови зазначила, що на момент виникнення спірних правовідносин обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами, що 12.07.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Сулімою Оленою Олександрівною було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №59542905, в пункті 3 резолютивної частини постанови зазначено про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 1905177,55 гривень (UAH).

Суд першої інстанції зазначає, що станом на момент прийняття оскаржуваної постанови про стягнення суми основної винагороди існувала ухвала про відстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 11 вересня 2018 року по справі №910/5325/18, що унеможливлює примусове виконання рішення суду.

Так, ухвалою господарського суду міста Києва від 11 липня 2019 року по справі №910/5325/18 заяву Приватного підприємства «ОККО-Бізнес Контракт» про відстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 11 вересня 2018 року у справі №910/5325/18 задоволено, відстрочено виконання рішення Господарського суду міста Києва від 11 вересня 2018 року по справі №910/5325/18 до 11 липня 2020 року.

Згідно Єдиного державного реєстру судових рішень (надалі - ЄДРСУ) вбачається, що Ухвала господарського суду міста Києва від 11 липня 2019 року по справі №910/5325/18 оприлюднена на сайті ЄДРСУ 15.07.2019 року.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що станом на час прийняття відповідачем постанови про відкриття виконавчого провадження та стягнення основної винагороди, інформація про наявність Ухвали господарського суду міста Києва від 11 липня 2019 року - була відсутня, а отже відповідач діяв у відповідності до вимог законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами, що 17.07.2019 року Приватне підприємство «ОККО-Бізнес Контракт» (скаржник) звернувся до Господарського суду міста Києва зі скаргою на неправомірні дії Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Суліми Олени Олександрівни при виконанні наказу Господарського суду міста Києва від 12.10.2018 року по справі №910/5325/18.

Вимогами скарги є визнання дій приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Суліми Олени Олександрівни щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №59542905 від 12.07.2019 року та постанови про арешт коштів боржника від 12.07.2019 року протиправними та скасування зазначених постанов. На обґрунтування скарги, скаржник зазначив, що незважаючи на прийняття Господарським судом міста Києва ухвали від 11.07.2019 про відстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2018 у справі №910/5325/18, якою було відстрочено виконання вказаного рішення суду до 11.07.2020, приватним виконавцем всупереч вимог чинного законодавства було прийнято оскаржувані постанови.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 року по справі №910/5325/18, встановлено, що при винесені постанови 12 липня 2019 року про відкриття виконавчого провадження державний виконавець діяв у відповідності до вимог законодавства.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 30 січня 2020 року по справі № 910/5325/18 апеляційну скаргу Приватного підприємства "ОККО-Бізнес Контракт" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 у справі №910/5325/18 залишено без задоволення. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 року по справі №910/5325/18 -залишено без змін.

Колегія суддів критично ставиться до висновку суду першої інстанції, що відповідачем з порушенням вимог законодавства винесено оскаржувану постанову, оскільки Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 року по справі №910/5325/18 підтверджено правомірність прийняття відповідачем постанови про відкриття виконавчого провадження та у відповідності до вимог ст. 78 КАС України не підлягає повторному доказуванню.

Так, постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2019 року ухвалу Господарського суду міста Києва від 11.07.2019 року про відстрочення виконання рішення по справі №910/5325/18, на яку посилався суд першої інстанції, як підставу для скасування оскаржуваної постанови відповідача - скасовано.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що 20.09.2019 року у виконавчому провадженні №59542902 державним виконавцем було здійснено розподіл коштів, стягнутих в результаті примусового виконання вимог Наказу Господарського суду міста Києва від 12.10.2018 року по справі №910/5325/18 та завершено виконавче провадження, у зв`язку з повним фактичним виконанням вимог виконавчого документу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції всупереч вимогам законодавства не було встановлено всіх обставин справи, що мали значення під час прийняття рішення, а рішення прийнято з порушення норм матеріального права.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище наявність правових підстав для прийняття постанови про стягнення з боржника основної винагороди, колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи пункту 1 частин 1, 2 статті 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального права та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Щодо заявлених апелянтом вимог про стягнення з Приватного підприємства «ОККО-Бізнес Контракт» судових витрат, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Частиною 2 статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Згідно частини 6, 7 статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутній детальний розрахунок судових витрат, а тому апелянт, як суб`єкт владних повноважень, не позбавлений права протягом п`яти днів, звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 323, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Суліми Олени Олександрівни - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2020 року - скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Приватному підприємству «ОККО-Бізнес Контракт» (04070, м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, 15-17/18, ) - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.ст. 329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Г.В. Земляна

Судді: Є. І. Мєзєнцев

В. В. Файдюк