Справа № 400/3776/19
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2020-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/3776/19
Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді - Димерлія О.О.

суддів Єщенка О. В., Танасогло Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року по справі № 400/3776/19 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Державна казначейська служба України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за весь час затримки по виплаті грошової компенсації, -

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 201 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Державна казначейська служба України, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 31.07.2015 року по 29.07.2016 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 31.07.2015 року по 29.07.2016 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки по виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, по день фактичного розрахунку, в розмірі 429 686,32 грн.

- зобов`язати відповідача, у встановлений судом строк, подати до суду звіт щодо виконання рішення суду по справі № 400/3776/19 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку за весь час затримки по виплаті грошової компенсації.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

За наслідками розгляду зазначеної справи Миколаївським окружним адміністративним судом від 17 лютого 2020 року прийнято рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 31.07.2015 року по 29.07.2016 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 31.07.2015 року по 29.07.2016 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

У задоволенні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплат належних сум грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку в розмірі 429 686, 32 грн. відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині, адже воно прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин справи, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що саме з вини відповідача не був проведений розрахунок з позивачем на момент звільнення, а не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, позовні вимоги, щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_2 середнього заробітку на користь позивача за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки по день звернення з позовом до суду в розмірі 429 686,32 грн., підлягають задоволенню в повному обсязі із встановленням строку Військовій частині НОМЕР_2 для подання звіту про виконання судового рішення у справі №400/3776/19.

Також апелянтом подано доповнення до апеляційної скарги, в якому наводяться додаткові аргументи, зокрема доводи та міркування для доповнення мотивувальної частини апеляційної скарги, розширення її змістової частини та уточнення норм матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу Військова частина НОМЕР_2 спростовує доводи апеляційної скарги, вказуючи на законність ухваленого рішення та просить його залишити без змін.

Відповідно до приписів ст. 311 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції, може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд за їх участю, а також у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув та обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Перевіряючи повноту з`ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах України та має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , яке видане в 2015 році (а. с. 20).

Наказом командира Військової частини від 29.07.2016 року № 225 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Іллінецького РВК Вінницької області (а. с. 12).

За час служби позивача додаткова відпустка в 2015-2016 роках, як учаснику бойових дій, не надавалась, грошова компенсація за невикористані дні вказаної відпуски не виплачувалась.

29.09.2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою про надання відомостей чи було здійснено нарахування та виплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпуски.

Відповідач листом від 08.10.2019 року № 633/3043 повідомив, що на заяву позивача від 04.04.2017 року вже надавалась інформація у вигляді довідки про грошове забезпечення щодо здійснення видів і розмірів виплат по день звільнення, у зв`язку з чим дана вимога позивача повторному розгляду не підлягає (а. с. 11).

Вважаючи, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпуски протягом вказаного періоду, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Питання проходження військової служби регулюється спеціальним законодавством. Соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей регулюється Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1999 року № 2011-ХІІ.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України.

При цьому, на день звільнення та виключення позивача зі списку особового складу військової частини відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку, а саме позивачу не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік. Факт невиплати належних працівникові сум при звільненні встановлений рішенням суду першої інстанції та сторонами у справі не заперечується.

Так, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. Тому посилання відповідача на те, що вказана допомога не є складовою грошового забезпечення є безпідставними.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 31 жовтня 2019 року у справі 825/598/17 (К/9901/23837/18).

Колегія суддів зазначає, що оскільки грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивачу не виплачено в день його виключення із списків частини, що свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку, а тому відповідно до статті 117 КЗпП України останній має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що встановлюючи право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такого відшкодування.

Такої ж позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає помилковим та необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що встановлюючи факт невиплати належних працівникові сум при звільненні, судом першої інстанції не наведено аргументів та підстав, згідно яких позовна вимога щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по виплаті грошової компенсації не підлягає задоволенню.

Крім того, статтею 23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, в контексті приписів статей 116, 117 Кодексу законів про працю України суд приходить до висновку, що останні спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Як вже було зазначено, 29 липня 2016 року позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Разом з цим, остаточний розрахунок на теперішній час з ним не проведено.

Тобто, з вказаного слідує, що остаточний розрахунок відповідачем здійснено не у день звільнення ОСОБА_1 (29 липня 2016 року), тобто з порушенням строків, встановлених статтею 116 Кодексу законів про працю України.

Суд не приймає твердження відповідача про те, що грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій не відноситься до грошового забезпечення військовослужбовця (заробітної плати), оскільки у статті 116 Кодексу законів про працю України акцентовано увагу на тому, що в день звільнення проводиться виплата всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації.

Використане законодавцем визначення «всіх сум, що належать працівнику», означає, що до таких сум відноситься і грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, тому за її невиплату застосовуються наслідки передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як убачається з довідки про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 № 443 від 13 травня 2017 року, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 560,50 грн (а.с.13).

Кількість днів затримки розрахунку з 29 липня 2016 року до 1 листопада 2019 року - 836 днів.

З урахуванням викладеного, розмір середньої заробітної плати, що має бути виплачений позивачеві у зв`язку із затримкою в остаточному розрахунку при звільненні за період з 29 липня 2016 року по 1 листопада 2019 року, становить 468 578 грн. (560,50х836).

Окрім цього, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, однак на думку колегії суддів, зменшення розміру відшкодування застосовується у випадку ч.2 ст. 117 КЗпП України, коли наявний спір про розмір виплати працівнику всіх належних йому сум при звільненні.

Колегією суддів суду апеляційної інстанції, окрім іншого враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 квітня 2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява №49872/11) зазначено що принцип юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Частиною 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили; оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем в порушення частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України не доведено, а позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спростовано правомірність не нарахування та не виплати середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік), а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо відмови у задоволенні вимоги про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголошено, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз.1 пп.3.2 п.3, абз.2 п.4 мотивувальної частини).

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним. якби внутрішня правова система допускала щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п.40).

Отже, судом можуть бути вжиті заходи реагування судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення нового строку для подачі звіту та накладення штрафу на особу, відповідальну за виконання рішення суду відповідно до статті 382 Кодексу адміністративного судочинства.

Відповідно до правової позиції, яка висвітлена в п.9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30 січня 2003 року N 3- рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Так ч.1 статті 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу вказаної норми вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не обов`язком.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги обставини даної справи, суд першої інстанції не вважав за необхідне зобов`язувати суб`єкта владних повноважень подавати звіт про виконання даного судового рішення. При цьому, апеляційний суд наголошує на тому, що примусове виконання рішення суду здійснюється за правилами Закону України «Про виконавче провадження».

Відтак, право зобов`язувати суб`єкта владних повноважень подавати звіт про виконання даного судового рішення є дискреційним повноваженням суду першої інстанції, і наразі у суду апеляційної інстанції не має підстав для сумнівів у правильності прийняття рішення про відмову в задоволенні вимоги позивача стосовно подання такого звіту.

Згідно ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі викладеного, оскільки суд першої інстанції помилково встановив фактичні обставини справи, допустив порушення норм матеріального права, тому рішення суду в порядку ст.317 КАС України підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 311, 312, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року по справі № 400/3776/19 в частині відмови у задоволенні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки скасувати.

Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 ) середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 29 липня 2016 року до 1 листопада 2019 року у сумі 468 578 грн. (чотириста шістдесят вісім тисяч п`ятсот сімдесят вісім гривень 00 копійок) без відрахування утриманих з названої суми середнього заробітку податків та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року по справі № 400/3776/19 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Головуючий суддя Димерлій О.О.
Судді Єщенко О.В. Танасогло Т.М.