Справа № П/320/249/20
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2020-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2020 року м.Київ № П/320/249/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

у с т а н о в и в:

до Київського окружного адміністративного суду в інтересах ФОП ОСОБА_1 звернувся адвокат Ковальчук С.М. з вимогами про визнання протиправними дій ГУ ДФС у Київській області щодо визначення позивачеві грошового зобов`язання з ЄСВ, визнання протиправною та скасування вимоги від 04.12.2019 №Ф-2590-23 про сплату боргу у розмірі 50 969 грн.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначив, що ОСОБА_1 з 31.01.2003 був зареєстрований у якості фізичної особи-підприємця, перебуває на податковому обліку Бориспільської ОДПІ на спрощеній системі оподаткування, є платником єдиного внеску та пенсіонером за віком за вислугу років з 27.10.2010, у зв`язку з чим звільнений від сплати ЄСВ за себе на підставі положень частини 4 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, тому вважає оформлену відповідачем податкову вимогу від 04.12.2019 протиправною та просить її скасувати.

Ухвалою суду від 12.05.2020 було відкрито спрощене позовне провадження у даній справі та вирішено здійснювати її розгляд без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними доказами.

Відповідач позов не визнав, надіслав відзив на позовну заяву, у якому пояснив, що позивач з 01.01.2012 перебуває на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного внеску відповідно до вимог ст.5 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Базою для нарахування єдиного внеску є сума, що визначається самостійно платником для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленого цим Законом, при цьому сума не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. До жовтня 2013 адміністрування єдиного внеску та порядок обліку платежу здійснювався ПФУ. Згідно відомостей інтегрованої картки №71040000, станом на 31.12.2012 у позивача наявний сальдовий залишок від ПФУ у розмірі 10316,25 грн. Починаючи з ІІІ-го кварталу 2013 та по ІУ квартал 2016 року включно ОСОБА_1 в автоматичному режимі проведено щоквартальні нарахування єдиного внеску на загальну суму із врахуванням сальдового залишку - 25406,94 грн. З 1-го січня 2017 позивачеві нараховується єдиний внесок не менше мінімального страхового внеску на місяць та загальна сума боргу станом на 30.11.2019 вже склала 50969,96 грн. Відповідач звертає увагу, що заявник не звільнений від сплати єдиного внеску, оскільки він є пенсіонером за вислугу років, а звільнення від сплати єдиного внеску передбачено виключно для пенсіонерів за віком. У зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати ЄСВ та відповідно до вимог ст.25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" контролюючим органом було правомірно сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 04.12.2019 № Ф-2590-23. Тому, вважає, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Частиною 5 ст. 262 КАСУ, передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотаннями про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

Згідно з ч.2 ст. 262 КАСУ, розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважав можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

Також, сторонами були надіслані клопотання про заміну відповідача, Головне управління Державної фіскальної служби України у Київській області, на належного - Головне управління Державної податкової служби України в порядку процесуального правонаступництва.

Надаючи оцінку наданим заявам, суд зазначає наступне:

відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 "Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України", утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.

Однак, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на час розгляду справи відповідач Головне управління Державної фіскальна служба України у Київській області не ліквідоване.

Зважаючи на те, що ГУ ДФС України у Київській області має всі ознаки правосуб`єктності, тому воно може бути належним відповідачем у цій справі. Відтак, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання про заміну відповідача.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав:

ОСОБА_1 з 31.01.2003 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_1 від 31.01.2003, довідкою про взяття на облік платника податків та випискою з ЄДР (а.с. 10, 41, 47-48).

З 01.12.2013 він перебуває на спрощеній системі оподаткування, що визнано сторонами.

Позивач є пенсіонером, перебуває на обліку у ГУ ПФУ у Київській області, отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" з 27.10.2001, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 30.10.2002 (а.с.11).

Довідками ГУ ПФУ у Київській області № 299 від 26.02.2020, №177/к-д від 30.01.2020, №161/к-д від 30.01.2020 підтверджено, що ОСОБА_1 отримує пенсію за вислугу років з 27.10.2001 (а.с. 71, 72, 73, 74).

Постановою Вищого адміністративного суду України від 16.11.2016 у справі №К/800/29440/14 скасовано вимоги УПФУ в м.Борисполі та Бориспільському районі Київської області про сплату позивачем боргу від 03.12.2012 № Ф-192 та від 07.08.2013 №Ф-619.

04.12.2019, ГУ ДФС у Київській області виставлено позивачеві вимогу №Ф-2590-23 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на суму 50969,96 грн. (а.с.9).

З письмових пояснень відповідача та даних облікової інтегрованої картки ОСОБА_1 слідує, що визначена податковим органом заборгованість з ЄСВ складається із сальдових залишків, обчислених ПФУ станом на 31.12.2012 у розмірі 10316,25 грн.; нарахованого ЄСВ за період, починаючи з ІІІ кварталу 2013 по ІУ квартал 2016 включно у розмірі 16576,02 грн.; нарахованого ЄСВ за період, починаючи з І кварталу 2017 по ІІІ квартал 2019 включно у розмірі 25563,02 грн. Загальна сума заборгованості станом на 30.11.2019 становить 50969,96 грн.

Не погоджуючись з такими діями та рішенням відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду.

Надаючи правової оцінки спірним правовідносинам у відповідності до встановлених обставин справи, суд зважає на наступне:

відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Між сторонами виникли правовідносини щодо забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які підпадають під правове регулювання Закону України №2464-VI від 08.07.2010 "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Відповідно до ст. 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом приписів ст. 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим п. 1 ч.1 ст. 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 ч.1 ст. 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб-підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого п. 1 та п. 3 ч.1 ст. 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у п. 4 ч.1 ст. 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, необхідними умовами для сплати особою ЄСВ є провадження такою особою, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

При цьому, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. У разі відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте, фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність і не одержують доходи від такої діяльності, задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Також, частиною четвертою статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсіонер це особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Умови її призначення за віком визначені статтею 26 зазначеного Закону.

З викладеного слідує, що від сплати єдиного внеску звільняються пенсіонери, пенсія яких призначена відповідно до положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Як зазначено вище та підтверджується довідками ГУ ПФУ у Київській області позивач отримує пенсію за вислугу років з 27.10.2001.

При вирішенні даної справи суд прийняв до уваги постанову ВАСУ від 16.11.2016 у справі №К/800/29440, якою скасовані вимоги УПФУ в м.Борисполі та Бориспільському районі Київської області до ОСОБА_1 про сплату боргу від 03.12.2012 №Ф-192 та вимога від 07.08.2013 №Ф-619.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАСУ обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на положення статті 78 КАСУ, зазначені вище обставини мають силу преюдиції для даної справи та не підлягають повторному доказуванню, тому суд в цій частині обставини виникнення податкового боргу, не встановлював.

Вищевказаним судовим рішенням встановлено право позивача, передбачене частиною четвертою статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування» на звільнення від сплати єдиного внеску, як особи, що обрала спрощену систему оподаткування та отримує пенсію за віком.

Враховуючи висновки суду, покладені в основу постанови ВАСУ від 16.11.2016, щодо наявності у позивача права на пільгу від сплати єдиного соціального внеску у зв`язку з отриманням пенсії за віком та визнання протиправними вимог УПФУ в м.Борисполі та Бориспільському районі Київської області щодо нарахування суми ЄСВ у розмірі 3355,77 грн. та 4549,80 грн., які знову були включені відповідачем до складу податкового боргу у вигляді сальдових залишків від ПФУ станом на 21.12.2012 при формуванні нової вимоги про сплату боргу від 04.12.2019 №Ф-2590-23, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії ГУ ДФС у Київській області щодо обчислення та нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове страхування та визнати протиправною й скасувати спірну вимогу від 04.12.2019 №Ф-2590-23.

Водночас, вимога ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача утриматися від вчинення дій щодо направлення (надсилання) йому вимог про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

частиною першою ст. 5 КАСУ кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з ч.1 ст.2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; вирішуючи спір суд повинен встановити, що у зв`язку з прийнятим рішенням, вчиненням дії чи допущенням бездіяльності суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин; при цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Розгляду та задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

При цьому слід зазначити, що при зверненні до суду позивачеві необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вирішуючи зазначений спір, суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24.05.2017 у цивільній справі №6-951цс16 про те, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, що прямо визначається спеціальним законом. Вимога заборонити органу управління вчиняти певні дії в майбутньому не може бути задоволена, оскільки захисту підлягає тільки порушене право.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАСУ при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, вищезазначена правова позиція Верховного суду повністю узгоджується з п. 10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №7, яким роз`яснено, що резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Отже, оскільки для захисту права суду необхідний факт його порушення, а чи відбудеться це у майбутньому - невідомо, тому вимога ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача утриматися від вчинення дій щодо направлення (надсилання) йому вимог про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску не підлягає задоволенню

Відповідно до ч.2 ст.2 КАСУ у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст. 77 КАСУ, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 77 КАСУ, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та слід визнати протиправними дії ГУ ДФС у Київській області, визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАСУ, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як свідчать матеріали справи, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1682 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області щодо обчислення та нарахування ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на підставі Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 04.12.2019 №Ф-2590-23 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 50969,96 (п`ятдесят тисяч дев`ятсот шістдесят дев`ять) грн. 96 коп.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби судовий збір у сумі 1682 (одна тисяча шістсот вісімдесят дві) грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Брагіна О.Є.