Справа № 826/1392/17
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2020-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2020 року м. Київ № 826/1392/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Крамар Рісайклінг»

до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Крамар Рісайклінг» (далі по тексту - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 02 листопада 2016 року № форми «Р» про сплату податку на додану вартість у сумі 213 000,00 грн. та штрафних санкцій у сумі 53 250,00 грн. на загальну суму 266 250,00 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач послався на те, що висновки відповідача про порушення позивачем податкового законодавства в ході здійснення господарських операцій з Товариством з обмеженою відповідальністю «Юніон-СТ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТКП «Паллада» не відповідають фактичним обставинам справи, а також позивач послався на наявність належним чином складених первинних документів, що підтверджують реальність господарських операцій з даними контрагентами у періоді, що перевірявся.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2018 року, позовні вимоги задоволені, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 02 листопада 2016 року №.

Постановою Верховного Суду від 19 квітня 2019 року скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2018 року, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Верховний Суд, скасовуючи рішення попередніх інстанцій зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли до передчасного та такого, що не ґрунтується на матеріалах справи висновку про те, що документами бухгалтерського обліку позивача, спростовуються висновки контролюючого органу, якими обґрунтовано прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, не забезпечено повного і всебічно з`ясування обставин в адміністративній справі, не вжито визначених законом заходів для з`ясування всіх обставин справи, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Листом Верховного Суду від 05 липня 2019 року №826/1392/17/32375/19 матеріали справи №826/1392/17 скеровано до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 липня 2017 року для розгляду адміністративної справи визначено суддю Літвінову А.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2019 року адміністративну справу №826/1392/17 прийнято до провадження та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, зобов`язано сторін надати необхідні документи для повного та всебічного з`ясування обставин справи з урахуванням вимог постанови Верховного Суду від 19 квітня 2019 року.

Позивачем 03 вересня 2019 року надано додаткові пояснення щодо господарських взаємовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Юніон-СТ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТКП «Паллада» та додаткові докази в їх обґрунтування.

Відповідачем письмових пояснень на виконання вимог ухвали суду від 19 липня 2019 року не надано.

Ухвалою Окружного адміністративного суду від 06.08.2020 замінено первісного відповідача Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві його правонаступником Головним управлінням Державної податкової служби у м. Києві.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві на підставі наказу від 04 жовтня 2016 року № 6204 та направлення на перевірку від 05 жовтня 2016 року № 916/26-15-14-04-03, згідно із підпунктом 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України проведено документальну позапланову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового законодавства ТОВ «Крамар Рісайклінг» () з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з Товариством з обмеженою відповідальністю «Юніон-СТ» (), Товариством з обмеженою відповідальністю «ТКП «Паллада» () за період з 01 травня 2016 року по 31 травня 2016 року, за результатами якої складено акт від 19 жовтня 2016 року №253/26-15-14-04-03/32068819.

Проведеною перевіркою встановлено допущення Товариством з обмеженою відповідальністю «Крамар Рісайклінг» порушень пункту 185.1 статті 185, пунктів 198.1, 198.3, пункту 198.6 статті 198, пункту 200.1 статті 200, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість за травень 2016 року на загальну суму 213 000,00 грн.

Висновки податкового органу щодо заниження зобов`язання з податку на додану вартість обґрунтовано тим, що укладені між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юніон-СТ», Товариством з обмеженою відповідальністю «ТКП «Паллада» договори купівлі - продажу фактично не виконувались та не могли виконуватися через відсутність у контрагентів позивача матеріально-технічної та кадрової бази, а їх документальне оформлення здійснювалось лише з метою штучного формування податкового кредиту.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення - рішення від 02 листопада 2016 року № форми «Р», яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 266 250,00 грн., в тому числі за основним платежем - 213 000,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 53 250,00 грн.

За результатами адміністративного оскарження, рішенням Державної фіскальної служби України від 26 грудня 2016 року №27910/6/99-99-11-01-01-25 податкове рішення-повідомлення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 02 листопада 2016 року № залишено без змін.

Не погоджуючись із прийнятим податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд входить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

За змістом пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Між тим, як передбачено у пункті 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов`язковим.

Згідно з пунктом 201.4 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається у день виникнення податкових зобов`язань продавця.

При цьому, пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України визначено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Аналіз положень податкового законодавства, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин, дозволяє дійти висновку, що право на формування податкового кредиту виникає у платника податків за наявності сукупності таких елементів: - фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; - документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду (в залежності від характеру певних операцій) та які містять інформацію про зміст та обсяг операції, підписані уповноваженими особами; - придбання товарів/послуг з метою їх використання в господарській діяльності; - наявності розумних економічних причин (ділової мети) для здійснення господарських операцій; - наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); - наявності у покупця податкової накладної, яка відповідає вимогам статті 201 Податкового кодексу України та підписана уповноваженою особою.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Як встановлено абзацом 5 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-ХІV господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Отже, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-ХІV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За змістом частини першої статті 9 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Частиною другою статті 9 Закону №996-ХІV передбачені обов`язкові реквізити, які мають містити первинні та зведені облікові документи.

Відповідно до пунктів 2.15 та 2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88 (далі по тексту - Положення №88) первинні документи підлягають обов`язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству, логічна ув`язка окремих показників. Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам. Такі документи повинні бути передані керівнику підприємства, установи для прийняття рішення.

Пунктом 2.4 Положення №88 визначено, що первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, як зазначено в Інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 02 червня 2011 року № 742/11/13-11, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з`ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

При цьому, право на віднесення сум податку на додану вартість, сплачених при придбанні товарів чи послуг, до податкового кредиту виникає у суб`єкта господарювання в разі фактичного здійснення оплачених товарів, наявності первинних документів та використання в господарській діяльності цих товарів.

Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Предметом доказування у відповідній категорії спорів є реальність господарських операцій, що є підставою для виникнення права на формування податкового кредиту; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на формування податкового кредиту для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість.

Згідно довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до видів діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Крамар Рісайклінг», зокрема, належать: збирання безпечних відходів; оброблення та видалення безпечних відходів; відновлення відсортованих відходів.

Позивач здійснює діяльність зі збирання, заготівлю окремих видів відходів як вторинної сировини на підставі ліцензії Міністерства охорони навколишнього середовища України серії АВ №527705, виданої 11 жовтня 2010 року.

04 березня 2014 року позивачем отримано дозвіл №-001 на розміщення відходів, виданий Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища і м. Києві.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юніон-СТ» укладено договір купівлі-продажу №134-162 від 06 травня 2016 року, згідно умов якого Продавець продає, а Покупець купує вторсировину на умовах, викладених в Специфікації №1, яка є додатком до цього Договору та відображає весь обсяг товару та його найменування.

Відповідно до пунктів 3 та 4 Договору, приймання товару за якістю кількістю визначається на вагах покупця з обов`язковою присутністю представника продавця. У разі виявлення недостачі або невідповідності якості, при відсутності представника продавця, покупець сповіщає про це продавця не пізніше 24 годин. Масова частка забруднень в поставленому товарі не повинна перевищувати 1%. Вартість поставки враховується в ціну товару.

В подальшому, 31 травня 2016 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Юніон-СТ» укладено з Товариством з обмеженою відповідальністю «Айвері-Стайл» () договір відступлення права вимоги №149-162, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніон-СТ» (Первісний кредитор) відступає, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Айвері-Стайл» (Новий кредитор) приймає на себе права та зобов`язання Первісного кредитора і стає кредитором Товариства з обмеженою відповідальністю «Крамар Рісайклінг» (Боржника) на суму 80 000,00 грн.

Також, Товариством з обмеженою відповідальністю «Юніон-СТ» (Первісний кредитор) укладено з Товариством з обмеженою відповідальністю «Хеппі-Річ» (Новий кредитор) договір відступлення права вимоги №164-162 від 31 травня 2016 року, відповідно до якого Первісний кредитор відступає, а Новий кредитор приймає на себе права та зобов`язання Первісного кредитора і стає кредитором Товариства з обмеженою відповідальністю «Крамар Рісайклінг» (Боржника) на суму 580 000,00 грн.

На виконання умов вищевказаного договору купівлі-продажу вторсировини №134-162 від 06 травня 2016 року та Специфікації №1 до цього договору, здійснено поставку товару, а саме вторсировини: відходи ПЕТ-пляшки, відходи п/е, відходи поліетиленової тари з-під побутової хімії, відходи плівки ВТ, про що сторони склали та підписали видаткові накладні, що підтверджують відвантаження товару позивачу, а саме від 11 травня 2016 року №148, від 24 травня 2016 року №149, від 25 травня 2016 року №150.

Поставка товару (вторсировини) здійснювалася транспортом Товариства з обмеженою відповідальністю «Крамар Рісайклінг» зі складу Продавця, що підтверджується належним чином завіреними копіями товарно-транспортними накладними від 11 травня 2016 року №11051, від 11 травня 2016 року №11051, від 24 травня 2016 №24051, від 25 травня 2016 року №25051, від 25 травня 2016 року №25052.

При прийняті товару позивачем здійснювався контроль за кількістю поставленої вторсировини та проводилося її зважування. Надходження вторсировини від Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніон-СТ» відображено в картках обліку руху вторсировини - Картка рахунку 281 «Товари на складі» за травень 2016 року.

На підставі виконання вищевказаного договору купівлі-продажу контрагентами позивача виписані податкові накладні від 11 травня 2016 року №148, від 24 травня 2016 року №149, від 25 травня 2016 року №150.

Усі розрахунки із контрагентом відображено у оборотно-сальдовій відомості по рахунку 631 та підтверджується платіжними дорученнями з відміткою банку про здійснення оплати від 07 червня 2016 року №13145, від 07 червня 2016 року №13146 на отримувача Товариство з обмеженою відповідальністю «Айвері-Стайл» (Нового кредитора) на загальну суму 80 000,00 грн; від 03 серпня 2016 року № 13788, від 29 липня 2016 року №13741, від 28 липня 2016 року № 13730, від 28 липня 2016 року №13729, від 22 липня 2016 року №13676, від 22 липня 2016 року №13675, від 15 липня 2016 року №13622, від 15 липня 2016 року № 13623, від 08 липня 2016 № 13552, від 08 липня 2016 року № 13553, від 06 липня 2016 року № 13516, від 01 липня 2016 року № 13457, від 01 липня 2016 року № 13455, від 30 червня 2016 року № 13447 на отримувача Товариство з обмеженою відповідальністю «Хеппі-Річ» (Нового кредитора) на загальну суму 580 000,00 грн.

З акта перевірки вбачається, що згідно оборотно-сальдової відомості по рахунку 631 за період з 01 травня 2016 року по 06 жовтня 2016 року по контрагенту Товариству з обмеженою відповідальністю «Юніон-СТ» відсутня кредиторська чи дебіторська заборгованість.

Як вбачається із змісту постанови Верховного Суду від 19 квітня 2019 року, скасовуючи рішення судів попередньої інстанції колегії суддів вказано на невідповідність відомостей наданої позивачем документації умовам укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Юніон-СТ» договору.

Зокрема, Верховним Судом вказано, що умовами договору встановлено включення до вартості поставленого товару вартість доставки такого від продавця позивачу, в той час, коли згідно наданої документації поставку такого товару здійснював позивач особисто, власними силами.

Так дійсно, пунктом 4 Договору встановлено, що вартість поставки враховується в ціну товару, поряд із цим, із змісту специфікації №1, що є невід`ємною частини договору вбачається, що сторонами визначено вартість втор сировини за її типом за кілограм, з урахуванням податку на додану вартість, при цьому відомості щодо включення в вартість товару ціни перевезення такого відсутні.

Як вбачається із змісту додаткових пояснень, наданих позивачем 03 вересня 2019 року, на включенні пункту 4 до умов договору наполягав саме постачальник, мотивуючи необхідність незмінності вартості втор сировини, що постачається, при цьому, сторонами в усній формі було погоджено, що перевезення товару здійснює саме покупець власними силами.

Окрім того, між позивачем (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТКП Паллада» (Виконавець) укладено договір про надання послуг № 133-162 від 04 травня 2016 року, згідно до якого Виконавець зобов`язується надати послуги з організації перевезень автомобільним транспортом, вантажно-розвантажувальні роботи, тимчасове пакування, перепакування, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Крамар Рісайклінг» прийняти послуги та сплатити ціну відповідно до умов договору.

На виконання умов договору після надання Виконавцем обумовлених в договорі послуг, сторони підписано акти надання послуг від 11 травня 2016 року №20, від 16 травня 2016 року №21, від 18 травня 2016 року №22.

На підставі наданих за договорами послуг, вищевказаними контрагентом позивача виписані та зареєстровані податкові накладні №20 від 11 травня 2016 року, №21 від 16 травня 2016 року, №22 від 18 травня 2016 року.

Оплата за надані послуги здійснювалась в порядку безготівкового розрахунку на поточні рахунки контрагента на підставі актів надання послуг. Підтвердженням проведеної позивачем оплати є картки рахунків №631, з яких вбачається рух коштів з поточних рахунків позивача на рахунок контрагента.

А також як доказ здійснення позивачем оплати за отриманні товар (послуги) надано платіжні доручення з відміткою банку про здійснення оплати від 03 серпня 2016 року № 13789, від 06 липня 2016 року № 13515, від 29 червня 2016 року № 13404, від 29 червня 2016 року № 13405, від 29 червня 2016 року № 13403, від 24 червня 2016 року № 13374, від 23 червня 2016 року № 13353, від 15 червня 2016 року № 13258, від 10 червня 2016 року № 13213, від 08 червня 2016 року № 13170, від 08 червня 2016 року № 13169, від 08 червня 2016 року № 13168, від 03 червня 2016 року № 13110, від 01 червня 2016 року № 13070, від 01 червня 2016 року № 13071.

Відповідно до змісту постанови Верховного Суду від 19 квітня 2019 року, скасовуючи рішення судів попередньої інстанції колегією суддів викладено сумніви щодо реальності настання наслідків за таким правочином, оскільки з аналізу договору та долучених до матеріалів справи документів, не встановлено економічної доцільності укладення такого договору.

Зокрема, колегією суддів зазначено, що відповідно до умов договору Товариством з обмеженою відповідальністю «ТКП Паллада» надавало у травні 2016 року позивачу, крім іншого, послуги з автомобільних перевезень. Разом з цим, з вищевказаних товарно-транспортних накладних вбачається, що в ці ж дні Товариство самостійно здійснювало перевезення з використанням належного йому автомобіля MAN, держномер НОМЕР_1 , при цьому жодних пояснень з приводу економічної доцільності залучення до автомобільних перевезень за таких обставин третьої особи позивач не надав.

Досліджуючи питання, поставлені в постанові Верховного Суду від 19 квітня 2019 року, суд зазначає наступне.

Як вбачається із змісту договору про надання послуг №133-162 від 04 травня 2016 року укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТКП Паллада», останнє зобов`язувалось надати позивачу послуги з організації перевезень автомобільним транспортом, вантажно-розвантажувальні роботи, тимчасове пакування, перепакування.

Відповідно до наданих доказів, до вказаного договору сторонами укладено Додаткову угоду № 1 від 04 травня 2016 року до договору № 133-162 від 04 травня 2016 року, де сторонами погоджено вимоги до якості послуг, та безпосередньо визначено перелік послуг що надається, а саме:

- організувати перевезення відходів (ТПВ,ВГВ) та вторинної сировини автотранспортом замовника;

- забезпечити супровід автомобілів вантажниками, які здійснюватимуть професійне розвантаження-навантаження відходів та втор сировини;

- забезпечувати механізацію вантажно-розвантажувальних робіт при виконання транспортно-експедиторських операцій;

- здійснювати сортування вторинної сировини за видами - макулатура, склобій, відходи полімерні, в подальшому - за марками та різновидами;

- забезпечувати тимчасове пакування втор сировини;

- здійснювати пакування втор сировини у тюки по 600-1000кг (т.2 а.с. 98).

Крім того, в підтвердження настання реальних наслідків за правочином укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «ТКП Паллада» позивачем до матеріалів справи надано копії звітів з наданих послуг до актів № 20 від 11 травня 2016 року, № 21 від 16 травня 2016 року та до № 22 від 18 травня 2016 року, які у повній мірі відповідають послугам щодо надання яких укладався Договір № 133-162 та розкривають зміст наданих, відповідно актів приймання послуг, послуг.

Крім того, на виконання вимог постанови Верховного Суду від 19 квітня 2019 року позивачем до матеріалів справи додано копії карток обліку руху вторсировини належної якості.

Надаючи оцінку доводам податкового органу щодо відсутності підстав для формування позивачем податкового кредиту з урахуванням господарських взаємовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Юніон-СТ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТКП Паллада» суд зазначає наступне.

В обґрунтування нереальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами, відповідач посилається на порушення останніми, вказаних в акті перевірки, норм податкового законодавства, відсутність інформації щодо наявності у них основних фондів для виконання визначених договором обов`язків, а також посилається на відмінність номенклатури зареєстрованих податкових накладних від попереднього документального оформленого одержання (купівлі) зазначених в акті перевірки товару (послуг), наявність якої у контрагентів Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніон-СТ» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ТКП Паллада» по ланцюгу постачання не підтверджується.

Крім того, податковим органом вказується на порушення кримінального провадження №0000009, де встановлено, що службові особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Омега Люкс» (), у продовж 2013-2014 років, діючи з метою одержання неправомірної вигоди, зловживаючи своїм, службовим становищем, з метою умисного ухилення від сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), які входять в систему оподаткування, введених у встановленому законом порядку, під час митного оформлення товарів в порушення вимог митного законодавства України та Закону України «Про Митний тариф України» №584 від 19 вересня 2013 року внесли та подали до митних органів недостовірні відомості щодо коду товару «відходів та брухту легованої сталі», що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів (митних платежів) на суму 4932324,00 грн.

Також, в ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження отримано ухвалу суду на проведення обшуку за адресою: м. Київ, Харківське шосе, буд 201/203, за якою знаходились офісні приміщення конвертаційного центру. В ході проведення обшуку вилучено печатки, установчі документи, бухгалтерську та податкову звітність наступних підприємств: зокрема: Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніон-СТ» (), Товариства з обмеженою відповідальністю «Валенсія» (), Товариства з обмеженою відповідальністю «Хеппі-Річ» (), Товариства з обмеженою відповідальністю «Айвері-Стайл» (), Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецтрейд» (), Товариства з обмеженою відповідальністю «ТКП «Паллада» ().

Вказані підприємства пов`язані між собою особами, які фактично використовують їх реквізити для формування незаконного податкового кредиту з податку на додану вартість, схематичністю формування незаконного податкового кредиту з податку на додану вартість, службовими особами, реквізити яких використовуються з метою прикриття незаконної діяльності, працівниками, які згідно наданої звітності нібито працюють на СГД, іншими спільними ідентифікуючими ознаками. Відтак, податкові зобов`язання по сплаті до державного бюджету податку на додану вартість від діяльності підприємств-платників податку на додану вартість різних регіонів України незаконно перекладались на підприємства з ознаками фіктивності і до бюджету не сплачувались.

Враховуючи викладене, податковим органом зроблено висновок про фізичну неможливість підприємств-контрагентів здійснення такого об`єму господарської діяльності без наявності допоміжних послуг, таких як транспортування, зберігання, сортування, пакування тощо та без залучення субпідрядних організацій, в яких відсутні склади, торгівельні точки, бази, виробничі приміщення, цехи, спеціальна техніка, автотранспорт у власності або у оренді у даних підприємств реалізовувало різноманітні послуги. Отже, враховуючи відсутність у контрагентів позивача основних фондів, кваліфікованих трудових ресурсів, на думку відповідача, такі господарські операції відбулись виключно на паперах та не має матеріального наслідку, як того вимагає стаття 198 Податкового кодексу України.

При цьому, зазначено відповідачем, що надані позивачем документи не дають можливості встановити реальність здійснених операцій між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТКП «Паллада» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юніон-СТ» факт їх використання в господарській діяльності позивача, а лише документально фіксують господарські операцій з вищезазначеним контрагентом.

Разом з тим, суд зазначає, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування податкового кредиту для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість необхідно з`ясовувати, зокрема, обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції та установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв`язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: непов`язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності), фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій, видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість та, крім того, відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.

У взаємозв`язку з вищенаведеним суд, вирішуючи спір по суті, також зазначає, що відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При цьому, вирішуючи з урахуванням наведених вище обставин та норм законодавства спір по суті, суд виходить також з того, що при дослідженні факту здійснення господарської операції оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Аналізуючи складені між позивачем та контрагентом первинні документи, що долучені до матеріалів справи, суд зазначає, що ці документи відповідають положенням законодавства та містять всі обов`язкові реквізити первинного документу, які передбачені статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому вказані документи мають юридичну силу та підтверджують реальний рух активів, зміну зобов`язань та капіталу позивача.

Судом встановлено, що для здійснення господарської діяльності позивач орендує відкриті площадки, складські та офісні приміщення за адресою місто Київ, вулиця Миру, будинок 21 згідно договору № 49-10/2 від 01 червня 2010 року; нежиле приміщення та прибудинкову територію за адресою: місто Київ, вулиця Миру, 196 згідно договору № М-19 від 01 листопада 2013 року; асфальтовий майданчик за адресою: місто Київ, вулиця Миру, 19 згідно договору № 150 від 30 грудня 2013 року.

Також в оренді позивача знаходяться автомобілі, якими безпосередньо здійснюється перевезення вторсировини згідно договору оренди № 25/13 від 25 грудня 2013 року та акта прийому-передачі від 25 грудня 2013 року, де визначено перелік автомобілів, що передані позивачу в оренду. Також з метою забезпечення господарської діяльності в сфері збирання та оброблення відходів позивач орендує необхідне обладнання, зокрема: автонавантажувач згідно договору оренди № 52-14/2 від 02 червня 2014 року, автонавантажувач LINDE Н3ОD НЗОО від 10 липня 2015 року, прес для пакування макулатури НРА125А з металічним ланцюговим конвеєром згідно договору оренди №03-14, прес для пінопласту згідно договору № 02-14 від 01 січня 2014 року.

Свою діяльність Товариство з обмеженою відповідальністю «Крамар Рісайклінг» здійснює на підставі відповідних регламентів, в яких розроблено правила відповідно до яких відбувається технологічний процес оброблення, сортування, зважування та пакування вторсировини, а саме постійний технологічний регламент оброблення макулатури паперової та картонної несортованої від 11 лютого 2014 року, постійний технологічний регламент оброблення відходів ПЕТ-пляшки від 05 січня 2012 року, постійний технологічний регламент оброблення відходів полімерних матеріалів і плівок від 05 січня 2012 року; оброблення склотари здійснюється на підставі технічних умов від 01 лютого 2001 року.

Отже, одним із основних напрямків діяльність позивача є закупівля вторсировини, у зв`язку з чим позивач заключає з постачальниками відповідні договори купівлі-продажу вторсировини.

Одним із контрагентів позивача, у якого він закупав вторсировину у травні 2016 року було Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніон-СТ», з яким укладений договір купівлі-продажу вторсировини № 134-162 від 06 травня 2016 року.

У подальшому придбана у вказаного контрагента вторсировина реалізована позивачем, що підтверджується копіями договорів, специфікацій, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, оборотно-сальдових відомостей з наступними підприємствами: Товариство з обмеженою відповідальністю «Флєксс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко-Втор» Товариство з обмеженою відповідальністю «Черкасивторресурси», Товариство з обмеженою відповідальністю «Завод покрівельних матеріалів «Акваізол».

Також з метою ефективного та своєчасного виконання зобов`язань перед своїми замовниками/постачальниками та у зв`язку з нестачею власних ресурсів, позивач залучав контрагентів для надання ними послуг з організації перевезень автомобільним транспортом, вантажно-розвантажувальні роботи, пакування тощо. Така потреба у залученні інших підприємств на виконання вказаних послуг у позивача виникла, як пояснив останній, у зв`язку з плинністю робочих кадрів на підприємстві та відсутністю в штаті необхідної кількості працівників, які б виконували функцію складування, сортування, вантаження та розвантаження вантажу та надання інших супутніх послуг.

Відповідно до наявної копії наказу директора № 4/12 від 02 квітня 2012 року, згідно якого з метою недопущення простою та зриву графіків вивозу ТВП, ВГВ та вторсировини, було прийнято рішення залучати до роботи сторонні підприємства для виконання робіт з сортування, навантаження, розвантаження вторсировини та відходів та здійснення інших супутніх послуг, що мають відношення до виробничо-технологічного процесу Товариства з обмеженою відповідальністю «Крамар Рісайклінг».

На виконання вказаного наказу директора, позивачем у травні 2016 року з метою забезпечення безперебійної діяльності, організації роботи з постачальниками був укладений договір з Товариством з обмеженою відповідальністю «ТКП Паллада» № 133-162 від 04 травня 2016 року та додаткову угоду до нього, про надання послуг із здійснення організації перевезення відходів (ТПВ, ВГВ) та вторинної сировини автотранспортом.

Додатково позивачем надано до матеріалів справи копії звітів з наданих послуг від 11 травня 2016 року № 20, від 16 лютого 2016 року № 21, від 18 травня 2016 року № 22; подорожні листи, які підтверджують, що відбувалося переміщення вантажу та відходів (ТВП, ВГП). Перевозки здійснювалися транспортом і водіями позивача, що підтверджується копіями договорів оренди автотранспорту, документами на орендовані авто і накази на призначення водіїв.

Крім того, на підтвердження реальності виконання контрагентами своїх зобов`язань, визначених договорами, позивача надано фотокопії, на яких зображено, як відбувалося сортування та пакування вторсировини.

Таким чином, суд зазначає, що на підтвердження фактичного виконання зазначених операцій з Товариством з обмеженою відповідальністю «ТКП «Паллада» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юніон-СТ» платником подано первинні документи, які мають усі необхідні реквізити первинного документу, тобто, відображають дійсні факти господарської діяльності та, відповідно, підтверджують дані податкового обліку товариства, сформовані за наслідками цих операцій.

У свою чергу, податковий орган не подав доказів, які однозначно свідчили б про неправдивість одержаних від платника документів, підтверджували б фіктивний характер спірних операцій та недобросовісність позивача як платника податків.

При вирішенні даного спору суд притримується позиції, що у разі якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податковий орган не визнає обґрунтованим віднесення позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість, постачальники були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також мали свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцями, ні за можливу недостовірність відомостей про них, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

Суд виходить з того, що чинне податкове законодавство не покладає на платника обов`язку контролювати діяльність осіб, що виконують роботи (поставляють йому товари, надають послуги). На момент укладення та виконання спірних операцій контрагенти позивача були зареєстровані платниками податку на додану вартість та внесені в установленому порядку до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, громадських формувань.

Посилаючись на ухвалу суду в рамках кримінального провадження № 0000009, відповідач жодним чином не довів яким чином воно вплинуло на здійснення господарських операцій позивача з його контрагентами.

Податковим органом не було надано доказів наявності вироку суду відносно позивача та його контрагентів за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України (фіктивне підприємництво), а договори, укладені позивачем з контрагентами до теперішнього часу у судовому порядку не визнано недійсними.

Також в акті перевірки не наведено добутих у визначений законодавством спосіб доказів підробки документів або складання фіктивних документів на підтвердження здійснених позивачем господарських операцій. Всі ці факти в сукупності вказують на необґрунтованість тверджень контролюючого органу про фіктивність проведених позивачем господарських операцій.

Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети зазначеної в диспозиції статті 228 Цивільного кодексу України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями Кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину. Такі обставини можуть бути доведені лише обвинувальним вироком.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (частина шоста статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, належними засобами доказування, які підтверджують певні юридичні обставини та юридичні факти, є судові рішення, що набрали законної сили. Проте таких рішень відповідачем надано не було.

В матеріалах справи відсутні докази встановлення податковим органом обставин на підтвердження того, що укладаючи спірні договори, учасники договірних відносин діяли з метою, яка є завідомо суперечною інтересам держави та суспільства. Хоча факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

Відповідачем не наведено суду жодних обставин та доказів, які б свідчили про незвичність цін за спірними операціями, або про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, незвичності цих операцій, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про непов`язаність операцій з господарською діяльністю позивача, фіктивність вчинених операцій, а також про те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії позивача та його контрагента були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди.

До того ж слід зазначити, щодо реальності операцій та використання результатів придбаних послуг/виконаних робіт у власній господарській діяльності.

Крім того, на платника податків не покладається обов`язок перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства перед тим, як відносити відповідні суми податку на додану вартість до податкового кредиту.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що законодавством України на одну із сторін цивільно-правової угоди - покупця товару (робіт, послуг), яка є платником податків, не покладено обов`язку здійснення контролю за дотриманням усіма виконавцями, постачальниками по ланцюгу постачання вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, сплати податку і в подальшому за можливі будь-які неправомірні дії будь-кого з виконавців, постачальників у ланцюгу постачання або через відсутність висновків зустрічних перевірок, зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на декларування валових витрат та права на податковий кредит з податку на додану вартість, яке виникло в результаті сплати податку на додану вартість при придбанні товарів (робіт, послуг).

Так само і відповідальність за порушення норм податкового законодавства є самостійним видом юридичної відповідальності і застосовується незалежно від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності. Отже, в даному разі для перевірки законності здійснених донарахувань оспорюваних сум податкових зобов`язань позивачеві дослідженню підлягають обставини щодо реальності здійснення господарських операцій та правильності формування даних податкового обліку за наслідками виконання саме цих операцій.

Якщо контрагент не виконав свого зобов`язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи та не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит чи формування валових витрат за наявності факту здійснення господарської операції.

Також, визначальним критерієм для підтвердження права платника податку на податковий кредит є реальність вчинюваної господарської операції, тобто встановлення факту зміни руху активів чи зміни стану зобов`язань платника податку внаслідок придбання ним товарів (послуг), що використовуються таким платником у своїй господарській діяльності.

З огляду на викладене, суд вважає, що операції позивача з контрагентами, які на момент здійснення господарських операцій були зареєстровані як платники податку на додану вартість, здійснені в межах його господарської діяльності, є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій. Позивачем вчинено дії та досягнуто конкретних результатів, які визначають саме поняття господарської операції - факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань та фінансових ресурсів.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням того, що позовні вимоги підлягають задоволенню, суд дійшов висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, понесених позивачем судових витрат, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме 3993,75 грн.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві від 02 листопада 2016 року № форми «Р» про сплату податку на додану вартість у сумі 213 000,00 грн та штрафних санкцій у сумі 53 250,00 грн на загальну суму 266 250,00 грн.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Крамар Рісайклінг» (03061, місто Київ, вулиця Героїв Севастополя, будинок 29, офіс 64, ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 3993 (три тисячі дев`ятсот дев`яносто три гривні) 75 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Літвінова А.В.