Справа № 120/1023/20-а
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2020-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1023/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Воробйова Інна Анатоліївна

Суддя-доповідач - Капустинський М.М.

04 серпня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Смілянця Е. С. Матохнюка Д.Б. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Колісниченко Ю.В.,

предстваників сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року (ухвала постановлена 05.05.2020р. у м.Вінниці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :
В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року у задоволенні заяви про поновлення строків звернення до суду - відмовлено. Залишено позов без розгляду.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. В апеляційній скарзі зазначає, що тримісячний строк ним не пропущено, оскільки його відлік почався, згідно ч.1 ст.233 КЗпП України з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що наказом командувача Сухопутних військ Збройних сил України від 07.03.2015р. №169 позивача звільнено з військової служби у запас.

З 17.03.2015р. позивача на підставі наказу військового комісара Вінницького об`єднаного міського військового комісаріату від 17.03.2015р. №46 було виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення Вінницького ОМВК і направлено для зарахування на військовий облік у Вінницький ОМВК Вінницької області, а також було призначено виплатити позивачу грошове забезпечення та інші належні виплати.

Остаточний розрахунок з позивачем відбувся у вересні 2016 року, що підтверджується довідкою №11/55/118 від 04.02.2020р.

Підставою для залишення без розгляду поданого позову став висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення з даним позовом до суду, встановленого КАС України, та не зазначення ним поважних причин пропуску такого строку.

При, цьому, суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання позивача на положення ч.2 ст.233 КЗпП України, зазначивши, що вказана норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, так як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, звернення до суду з позовом про стягнення якої не обмежується будь-яким строком.

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Для встановлення наявності чи відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин вказаної норми з`ясуванню, передусім, підлягає чи входить середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітної плати, у справах про стягнення якої працівник не обмежений будь-яким процесуальним строком.

Так, відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України, ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Предметом поданого позову, який оскаржуваною ухвалою залишено без розгляду, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, є стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (проведення несвоєчасної виплати одноразової грошової допомоги при звільненні).

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Зокрема, згідно приписів вказаної норми в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена ст.2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Оскільки встановлено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а положення ч.2 ст.233 КЗпП України стосуються виключно звернення до суду без обмеження будь-яким строком з позовом про стягнення заробітної плати, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що подання у даному випадку позову до суду обмежується строком звернення, передбаченим КАС України.

Висновок з приводу правової природи заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 30.01.2019р. по справі №910/4518/16.

У вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

ОСОБА_1 зазначає, що остаточний розрахунок відповідачем з ним проведено у вересні 2016р., тоді як з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки належних до виплати при звільненні сум звернувся 06.03.2020р. При цьому, в поданій заяві про поновлення строку звернення до суду не зазначає поважних причин пропуску такого пропуску, які б могли слугувати підставою для його поновлення, а свою позицію обґрунтовує посиланням на те, що у даному випадку звернення з позовом до суду не обмежено будь-яким строком, помилковість якої правильно встановлено судом першої інстанції.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що на час надходження на його картковий рахунок коштів у 2016 році, як одноразової допомоги при звільненні (остаточного розрахунку), він не мав даних щодо повноти виплати такої суми. До зазначеного перерахунку зазначена сума Відповідачем не визначалась, а до того ж, в цей час (час перерахунку коштів) і до березня 2019 року він знаходився в АТО, де, через численні поранення, був визнаним особою з інвалідністю 2-ї групи. Про те, що отримав всю суму одноразової допомоги при звільненні у вересні 2016 році, дізнався з відповіді на свій запит від 27.01.2020 року, отриманий у лютому 2020 року. Тому вважає, що строк звернення повинен рахуватись з зазначеного часу (часу коли отримав відповідь) і до березня 2020 року (часу подання позову). Вважає, що він не пропустив строк звернення до суду з зазначеним позовом.

Суд апеляційної інстанції критично відноситься до зазначених тверджень Позивача та зазначє, що в цьому ж засіданні встановлено, що одноразова допомога при звільненні була отримана позивачем як наслідок його ж переписки яка велась ним з Департаментом фінансів МО України. До цього, Відповідач (військомат) йому відмовив в такій виплаті.

Таким чином, Позивач, отримавши у 2016 році певну суму як одноразової допомоги при звільненні уже на той час знав про фактичний його розрахунок Відповідачем, проте з зазначеним позовом звернувся лише в березні 2020 року, майже після спливу 4-х років. На думку суду, твердження позивача щодо його невизначеності з вересня 2016 року до лютого 2020 року відносно повноти остаточного розрахунку, не позбавляло позивача можливості звернутися з даним позовом в межах строків визначених КАС України із з"ясуванням питання повноти розрахунку в процесі розгляду такого позову.

Відповідно до ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Дотримання строків звернення до суду є однією з гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права.

Законодавче обмеження строку звернення до суду, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Тобто, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно залишення без розгляду позову ОСОБА_1 на підставі ст.123 КАС України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги та скасування ухвали суду першої інстанції від 05.05.2020р. відсутні.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315,316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 04 серпня 2020 року.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Смілянець Е. С. Матохнюк Д.Б.