Справа № 480/144/20
Суддя: О.М. Кунець
Дата ухвалення: 2020-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2020 р. Справа № 480/144/20

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Кунець О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Токар Ю.В.,

представника позивача - Єфіменко Л.І.,

представника відповідача - Боброва В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/144/20 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Держпраці у Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови №СМ1982/1827/АВ/П/ТД-ФС від 09.12.2019 про накладення на Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу у сумі 250 380,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 грудня 2019 року на адресу позивача засобами поштового зв`язку надійшла постанова заступника начальника Управління Держпраці у Сумській області від 09 грудня 2019 року №СМ1982/1827/АВ/П/ГД-ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами за порушення вимог частини 1,3 статті 24 КЗпП України: працівник допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України у сумі 250380 грн. Позивач вважає вказану постанову протиправною, просить її скасувати.

Ухвалою суду від 29.01.2020 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження. Справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні.

21.02.2020 від відповідача до суду надійшов письмовий відзив (а.с.50-52), у якому відповідач заперечує проти позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позов з тих підстав, що на підставі "певної" інформації Управлінням видано наказ про проведення інспекційного відвідування №1684 від 17.10.2019 та направлення №586/СМ1982 від 17.10.2019 на проведення інспекційного відвідування суб`єкта господарювання. Контролю підлягали питання щодо дотримання трудового законодавства в частині належного оформлення трудових відносин, відповідно до підпункту 3 пункту 5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №823 «Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю» (далі - Порядок №823). Один примірник направлення був отриманий позивачем 17.10.2019. про що свідчить особистий підпис позивача на примірнику Управління. Отже, з підставою і предметом інспекційного відвідування позивач був ознайомлений ще до моменту її проведення.

За результатами інспекційного відвідування 18.10.2019 складено Акт інспекційного відвідування, яка використовує найману працю №СМ1982/1827/А13, яким засвідчено порушення вимог додержання законодавства про працю, а саме частин першої, третьої статті 24 КЗпІІ України щодо допущення працівника до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску па загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі акту №СМ1982/1827/АВ від 18.10.2019 Позивачу було внесено припис №СМ1981/1827/ЛВ/П від 18.10.2019 про забезпечення виконання вимог частин першої, третьої статті 24 КЗпП України та повідомлення про виконання припису у строк до 30.10.2019.

У зв`язку з неможливістю особисто вручити Акт інспекційного відвідування та припис, два примірники акта та припису були направлені ФОП 18.10.2019 рекомендованим листом з описом та повідомленням.

У зв`язку із виявленими порушеннями законодавства про працю та враховуючи норми Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509, заступником начальника Управління було винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №СМ1982/1827/АВ/П/ТД-ФС від 09.12.2019 у розмірі 250380,00 грн. на підставі абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України.

Відповідач проаналізував невідповідності у оскаржуваній постанові про накладення штрафу від 09.12.2019р. (замість Акту перевірки від 18.10.2019р. вказано посилання на Акт від 13.10.2019р.). Однак відповідач просить суд врахувати, що номер відповідного Акту, який помилково датований 13.10.2019р. (замість правильного - 18.10.2019р.) зазначено вірно. Щодо невірного зазначення дати Акту, то це є суто технічною помилкою, яка на переконання відповідача, жодним чином не спростовує порушення норм трудового законодавства допущеного позивачем під час інспекційного відвідування з 17.10.2019 - 18.10.2019.

Щодо суті порушення, відповідач відмітив, що у ході інспекційного відвідування 17 жовтня 2019 року ФОП ОСОБА_1 повідомив, що у закладі «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою АДРЕСА_2 здійснює підприємницьку діяльність, про що зазначив у письмових поясненнях. Позивач повідомив, що гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_3 17 жовтня 2019 року проходили стажування на посаду офіціанта та повара. Трудові договори з вищевказаними працівниками планує укладати після проходження ними стажування протягом 3-х робочих днів.

18 жовтня 2019 року ФОП ОСОБА_1 надав повідомлення про прийняття на роботу зазначених працівників, яке було подано до органів ДФС та отримано відповідно до квитанції №2 від 17 жовтня 2019 року лише о 19 год. 37 хв. та надав трудовий договір укладений з ОСОБА_2 від 17 жовтня 2019 року. Крім цього, відповідач просив суд врахувати, що під час здійснення інспекційного відвідування 17 жовтня 2019 року ФОП ОСОБА_1 та вищевказані працівники надали пояснення, що трудовий договір на момент перевірки ще не був укладеним. Тобто, на момент проведення інспекційного відвідування 17 жовтня 2019 року трудові договори з працівниками укладені не були, що на переконання відповідача свідчить про допущення позивачем працівників до роботи без укладання трудового договору.

Посилання позивача у поясненнях щодо проходження стажування вищевказаними громадянками, відповідач вказує, що стажування при прийнятті на роботу передбачено для осіб певних категорій, до яких гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не відносяться. Так, стажування в цілях придбання практичних навиків, необхідних для виконання посадових обов`язків, може бути організоване за наявності відповідного договору між роботодавцем, претендентом на посаду (безробітним) і державним центром зайнятості (ст. 35 Закону №5067). Позивач не надав ні в ході перевірки, ні до матеріалів справи договорів про професійне навчання найманого працівника, наказ про організацію стажування, програму стажування, будь-які інші документи, що підтверджують врегулювання відносин між роботодавцем і стажистом згідно з вимогами Закону №5067. Інші випадки проходження стажування не передбачені чинним законодавством.

Водночас є цілком законний механізм перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається, - це випробувальний термін. Умова про випробування повинна бути зафіксована в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу (ч. 1 ст. 26 КЗпП). Деяким категоріям осіб випробування при прийнятті на роботу не встановлюють взагалі (ч. З ст. 26 КЗпП). В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю. Таким чином, випробування встановлюється при укладенні трудового договору, за угодою сторін і умова про випробування повинна бути зазначена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

Таким чином, на переконання відповідача, позивачем фактично д о п у щ е н о д о р о б о т и ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, чим порушено вимоги частини першої та третьої статті 24 КЗпП України.

10.03.2020 позивач подав до суду відповідь на відзив (а.с.73-76), де зазначив, що у відзиві на позовну заяву відповідач посилається на письмові пояснення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на підтвердження факту допуску працівників до роботи 17.10.2019 року. Проте позивач вважає, що до письмових показів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід підійти критично, так як вказані покази зводилися до відповіді на питання інспекторів праці, суть яких не зовсім була зрозуміла особам, які опитувалися. Відповіді на питання записувалися фактично зі слів перевіряючих, є ідентичними та суперечливими. Позивач також звертає увагу суду на те, що пояснення ОСОБА_3 нею не підписані. Більш того, обидві особи підтвердили ту обставину, що вони 17.10.2019 року вперше прийшли до ФОП ОСОБА_1 з тим , щоб ознайомитися з умовами праці, колом обов`язків і спільно з роботодавцем визначитися щодо подальшого працевлаштування чи відмови від працевлаштування на роботу, а в їхньому розумінні це можливо є «стажування». Під час інспекційного відвідування вказані особи н і я к у р о б о т у ще н е ви к о н у в а л и, про що і зазначено у письмових поясненнях ОСОБА_1 , який пояснив, що найману працю на момент перевірки не використовує, так як у літній період кафе не працювало, а в день перевірки клієнтів він (позивач) обслуговував самостійно та проводив інструктажі претендентам на працевлаштування, які в цей час спостерігали за роботою роботодавця.

Ухвалою суду від 02.06.2020 закрито підготовче провадження у справі №480/144/20. Справу призначено до судового розгляду.

10.07.2020 відповідач подав до суду заперечення щодо суми судових витрат (а.с.111-112). Відповідач вважає вимоги про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Управління витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. безпідставними та необгрунтованими.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві та запереченнях.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного:

У судовому засіданні встановлено, що Управлінням видано наказ про проведення інспекційного відвідування №1684 від 17.10.2019 Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , адреса здійснення підприємницької діяльності: АДРЕСА_2 , "ІНФОРМАЦІЯ_1" з питань належного оформлення трудових відносин з найманими працівниками, в тому числі з неповнолітніми (а.с.53).

Як було встановлено під час розгляду справи, Наказ про проведення інспекційного відвідування №1684 від 17.10.2019р. було видано з урахуванням "отриманої інформації Управлінням". На вимогу суду, для підтвердження та походження "відповідної інформації" та джерел її надходження відповідачем було надано до суду відповідні докази (а.с.123-127). Згідно наданих доказів було встановлено, що 16.10.2019р. на гарячу лінію до Управління Держпраці в Сумській області надійшов дзвінок від ОСОБА_4 , який повідомив, що у закладі "ІНФОРМАЦІЯ_1", де здійснює підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 використовується праці н е п о в н о л і т н і х осіб без належного оформлення.

При цьому, відповідачем надано Журнал реєстрації телефонних здвінків (а.с.125-127) де зафіксовано дзвінок ОСОБА_4 м.Охтирка, дзвінок прийнято ОСОБА_5 . Слід зазначити, що в графі (адреса та номер телефону особи, яка звертається) будь-яких даних (вулиці, будинку реєстрації та номеру телефону заявника) не зазначено. Крім цього, відповідачем не надано належних доказів того, що ОСОБА_5 є уповноваженою особою на прийняття відповідних дзвінків. Так, згідно Наказу Управління Держпраці в сумській області від 29.12.2018р. уповноваженими особами на прийом дзвінків на телефон лінії "довіри" визначено Маслак В. та Берлет А.

Однак, зважаючи на службову записку від головного державного інспектора Загребельної М.С. до Начальника Управління Ю.Семенога від 17.10.2019р., цього ж дня (17.10.2019р.) було видано Наказ про проведення інспекційного відвідування №1684 від 17.10.2019 Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (не зважаючи на те, що резолюція начальника Управління з написом "згоден" датована лише 18.10.2019р.). дану обставину представник відповідача прояснити не зміг.

17.10.2019 Головним управлінням Держпраці у Сумській області було також видано направлення №586/СМ1982 на проведення інспекційного відвідування суб`єкта господарювання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (а.с.54).

Відповідно до виданого направлення контролю підлягали питання щодо дотримання трудового законодавства в частині належного оформлення трудових відносин.

Один примірник направлення був отриманий 17.10.2019. про що свідчить особистий підпис позивача на примірнику Управління (а.с.54).

За результатами інспекційного відвідування, 18.10.2019 складено Акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №СМ1982/1827/А13 (а.с.55-57), яким засвідчено порушення вимог додержання законодавства про працю, а саме частин першої, третьої статті 24 КЗпП України щодо допущення працівника до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску па загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зокрема, інспекційним відвідуванням встановлено:

ФОП ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_2, «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Під час проведення інспекційного відвідування 17.10.2019 за вищевказаною адресою, встановлено, що позивач допустив до роботи 2-х осіб без належного оформлення трудових відносин:

- ОСОБА_2 , яка під час інспекційного відвідування 17.10.2019 виконувала функції офіціанта, а саме п р и б и р а л а зі столів та обслуговувала клієнтів;

- ОСОБА_3 , яка під час інспекційного відвідування 17.10.2019 виконувала функції повара, а саме займалася п р и г о т у в а н н я м д страв та нарізала овочі на кухні.

В ході інспекційного відвідування 17.10.2019 ФОП ОСОБА_1 повідомив, що у закладі «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою АДРЕСА_2 здійснює підприємницьку діяльність, про що зазначив у письмових поясненнях Повідомив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 17.10.2019 проходили стажування на посаду офіціанта та повара. Трудові договори з вищевказаними працівниками позивач планує укладати після проходження ними стажування протягом 3-х робочих днів.

В ході інспекційного відвідування 18.10.2019 ФОП ОСОБА_1 надав повідомлення про прийняття на роботу зазначених працівників, яке було подано до органів ДФС та отримано згідно квитанції № 2 17.10.2019 лише о 19 год. 37 хв. та надав трудовий договір укладений з ОСОБА_2 від 17.10.2019. Відмічено, що під час здійснення інспекційного відвідування 17.10.2019 ФОП ОСОБА_1 та вищевказані працівники надали пояснення, що трудовий договір не укладали, тобто на момент проведення інспекційного відвідування 17.10.2019 трудові договори з працівниками укладені не були.

Таким чином, у ході інспекційного відвідування перевіряючими встановлено, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 фактично допущено до роботи 2 осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на робочу в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, чим порушено вимоги частини першої та третьої статті 24 КЗпП України

Керуючись пунктом 16 Порядку №823, а саме: за результатами інспекційного відвідування складаються акт інспекційного відвідування (далі - акт) і в разі виявлення порушень вимог законодавства про працю - припис щодо їх усунення та попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю.

Відповідно, на підставі акту №СМ1982/1827/АВ від 18.10.2019 Позивачу було внесено припис №СМ1981/1827/АВ/П від 18.10.2019 про забезпечення виконання вимог частин першої, третьої статті 24 КЗпП України та повідомлення про виконання припису у строк до 30.10.2019 (а.с.58-59).

У зв`язку з неможливістю особисто вручити Акт інспекційного відвідування та припис, два примірники акта та припису були направлені на адресу позивача 18.10.2019 рекомендованим листом з описом та повідомленням (а.с.68).

Відповідно до п.23 Порядку №823 у разі відмови об`єкта відвідування або уповноваженої ним особи від підписання або у разі неможливості особистого вручення акта та/або припису акт та припис складаються одночасно у трьох примірниках.

Два примірники акта та припису не пізніше ніж протягом наступного робочого дня надсилаються об`єкту відвідування за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, рекомендованим листом з описом документів у ньому та повідомленням про вручення. На примірнику акта та припису, що залишаються в інспектора праці, зазначаються реквізити поштового повідомлення, яке долучається до матеріалів інспекційного відвідування.

Як свідчить з матеріалів справи, інспекційне відвідування позивача проводилося відповідно до положень Порядку №823, оскільки рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 Порядок №295 Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та стаття 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», визнано нечинним.

У зв`язку із виявленими порушеннями законодавства про працю та враховуючи норми Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509, заступником начальника Управління було винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №СМ1982/1827/АВ/П/ТД-ФС від 09.12.2019 у розмірі 250380,00 грн. на підставі абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України (а.с.18-19).

Незгода позивача з вказаною постановою стало підставою для звернення до адміністративного суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

Саттею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначаються Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05 квітня 2007 року № 877-V, (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин) (надалі - Закон України від 05.04.2007 № 877-V), дія якого поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

У цьому випадку слід наголосити, що Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» №877-V від 05 квітня 2007 року визначає основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Згідно статті 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» №877-V від 05 квітня 2007 року, державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Заходами державного нагляду (контролю) є планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій.

Згідно частини 4 статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» №877-V від 05 квітня 2007 року, заходи контролю здійснюються, зокрема органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Відповідно до частини 5 статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» №877-V від 05 квітня 2007 року, зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Тлумачення цієї норми вказує на те, що органи державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення, в першу чергу, повинні ураховувати особливості правового регулювання, визначені законами у відповідній сфері та міжнародними договорами, одночасно, звертаючи увагу на правила, перелічені в частині п`ятій статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» №877-V від 05 квітня 2007 року, та, якщо певні правовідносини не врегульовані законами у відповідній сфері та міжнародними договорами, звертатись до інших норм цього Закону.

При цьому, суд зауважує, що Закону, який би регулював правовідносини зі здійснення державного нагляду (контролю) у сфері дотримання законодавства про працю та зайнятість населення на цей час немає, а тому спеціальним законодавчим актом, який регулює ці правовідносини є саме Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» №877-V від 05 квітня 2007 року, незважаючи на те, що він регулює правовідносини зі здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності для багатьох органів контролю.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 31 січня 2019 року по справі №809/799/17.

У статті 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» №877-V від 05 квітня 2007 року міститься визначення, за яким спосіб здійснення державного нагляду (контролю) - процедура здійснення державного нагляду (контролю), визначена законом.

Формами здійснення заходів державного контролю на підставі аналізу положень Закону №877-V є перевірка, ревізія, обстеження, огляд тощо.

Частиною 3 статті 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» №877-V від 05 квітня 2007 року встановлено, що суб`єкт господарювання повинен ознайомитися з підставою проведення позапланового заходу з наданням йому копії відповідного посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю).

Частиною п`ятою статті 7 цього Закону передбачено, що перед початком здійснення заходу посадові особи органу державного нагляду (контролю) зобов`язані пред`явити керівнику суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу або уповноваженій ним особі (фізичній особі-підприємцю або уповноваженій ним особі) посвідчення (направлення) та службове посвідчення, що засвідчує посадову особу органу державного нагляду (контролю), і надати суб`єкту господарювання копію посвідчення (направлення).

При цьому, наведені норми передбачають ознайомлення суб`єкта господарювання з підставою проведення перевірки та її предметом, а також вручення відповідних копій наказу, направлення (посвідчення) та службового посвідчення перед початком проведення перевірки та тільки після цього, якщо особа не скористалась своїм правом не допустити посадових осіб Держпраці до проведення перевірки, розпочати її проведення.

У відповідності до абзаців 5,6 частини 1 статті 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» №877-V від 05 квітня 2007 року підставами для здійснення позапланових заходів є звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності). Позаплановий захід у такому разі здійснюється виключно за погодженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу. У такому разі перед початком здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю) посадові особи органів державного нагляду (контролю) зобов`язані пред`явити керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі, крім документів, передбачених цим Законом, додатково копію погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу на проведення такої перевірки. Суб`єкти господарювання мають право не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходів державного нагляду (контролю), якщо вони не пред`явили документи, передбачені цим абзацом.

Як свідчить з наказу Управління Держпраці у Сумській області від 17.10.2019 №1684 та направлення №586/СМ1982 від 17.10.2019 на проведення інспекційного відведення зазначено підставою для проведення інспекційного відвідування позивача - підпункт третій пункту 5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, а саме; рішення керівника органу контролю про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу і н ф о р м а ц і ї, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1,2,4-7 цього пункту.

Як пояснив у судовому засіданні представник відповідача, 16.10.2019 на телефонну лінію "довіри" Управління Держпраці у Сумській області надійшов дзвінок від гр. ОСОБА_8 (м. Охтирка), що за у закладі "ІНФОРМАЦІЯ_1" за адресою: вул. Незалежності, 18, м.Охтирка, де здійснює свою підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 використовується праця неповнолітніх осіб без належного трудового оформлення. Телефонний дзвінок прийняла ОСОБА_5 (а.с.125-127).

Проте, суд не може взяти до уваги зазначені доводи, оскільки у наданому суду витягу з Журналу реєстрації телефонних дзвінків з питань порушення законодавства про працю в частині використання найманої праці без належного оформлення, відповідно до наказу Управління Держпраці у Сумській області від 29.12.2018 №2211, у графі 3 "ПІП, адреса, номер телефону особи, яка звертається" відсутня адреса та номер телефону заявника, а тому неможливо ідентифікувати особу, яка здійснила повідомлення про правопорушення.

Крім цього, вказаним наказом покладено обов`язок щодо прийому дзвінків на телефонну лінію "довіри" на головного державного інспектора сектору державного контролю та нагляду у сфері трудових відносин відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Сумській області Маслака В. та головного державного інспектора сектору державного контролю та нагляду у сфері трудових відносин відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Сумській області Барлет А. (а.с.124).

Тобто, телефонне повідомлення від гр. ОСОБА_8 прийнято не уповноваженою на те особою.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 259 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Більш того, відповідно до частини 1 статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Абзацами 2, 6 та 7 частини 2 статті 265 КЗпП України передбачено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі

- фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;

- недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;

- вчинення дій, передбачених абзацом шостим цієї частини, при проведенні перевірки з питань виявлення порушень, зазначених в абзаці другому цієї частини, - у стократному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.

Частиною 4 статті 265 КЗпП України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення», визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509 (надалі - Порядок № 509).

Відповідно до пункту 2 Порядку №509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками.

Штрафи можуть бути накладені, у тому числі, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади.

Пунктом 3 Порядку № 509 передбачено, що уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.

Положення пункту 3 Порядку №509 свідчить про те, що уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта повинна прийняти рішення саме щодо розгляду справи про накладення штрафу, а не розглянути таку справу, тому твердження позивача щодо порушення строків розгляду справи про накладення штрафу є безпідставними та такими, що не грунтуються на вимогах законодавства.

Приписами пункту 8 Порядку № 590 визначено, що за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, приймає відповідне рішення.

Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається у Держпраці або її територіальному органі, другий - надсилається протягом трьох днів суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. У разі надсилання примірника постанови поштою у матеріалах справи робиться відповідна позначка.

Тобто, відповідач, як територіальний орган Держпраці вправі здійснювати державний контроль за додержанням законодавства про працю шляхом проведення інспекційних відвідувань та, у разі виявлення порушень - накладати відповідні стягнення (штрафи).

Як вже зазначалось судом, постановою першого заступника начальника Управління Держпраці у Сумській області №СМ1982/1827/АВ/П/ТД-ФС від 09.12.2019 року за наслідками розгляду справи про накладення штрафу та на підставі акта інспекційного відвідування від 13 жовтня 2019 року №СМ1982/1827/АВ щодо порушень ФОП ОСОБА_1 встановлено порушення вимог частини 1,3 статті 24 КЗпП України, на підставі абзацу 2 частини 2 ст.265 КЗпП України вирішено накласти на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 250380,00 грн. (а.с.18-19).

Вирішуючи питання про обґрунтованість оскаржуваної постанови про накладення штрафу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено, крім Конституції України, Кодексом законів про працю України.

Частиною 1 статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Визначення трудового договору міститься у частині 1 статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути д о п у щ е н и й до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року №413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» передбачено, що відповідно до частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України Кабінет Міністрів України постановив: установити, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів: - засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису; на паперових носіях разом з копією в електронній формі;

- на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п`ятьма особами.

Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Згідно системного аналізу вказаних правових норм, суд зазначає, що правовою підставою для винесення постанови про накладення штрафу є, зокрема, встановлення факту д о п у с к у працівника до роботи без оформлення трудового договору. При цьому, такий факт допуску повинен бути належним чином зафіксований у складеному посадовою особою Держпраці чи її територіального органу акті про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення.

Згідно частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Акт перевірки є службовим документом, який підтверджує факт проведення перевірки, зокрема, щодо дотримання законодавства про працю та зайнятість населення і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог цього законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи Держпраці.

Порушення законодавства про працю та зайнятість населення можуть бути встановлені лише за результатами перевірки (інспекційного відвідування), які оформлюються актом.

Підставою для накладення штрафів є виявлені під час перевірки суб`єкта господарювання порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення зафіксовані в акті перевірки.

З матеріалів справи свідчить, що під час інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , у закладі "ІНФОРМАЦІЯ_1" у період з 15:00 год. 17.10.2019 по 16:00 18.10.2019, позивачем допущено до роботи 2-х осіб без належного оформлення трудових відносин гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_3 .

Проте, відповідно до письмових пояснень ОСОБА_2 , 17.10.2019 вона проходила стажування ФОП ОСОБА_1 на посаду офіціант. Трудовий договір не укладала бо знаходиться на стажуванні (а.с.63).

ОСОБА_3 у письмових поясненнях зазначила, що 17.10.2019 вона також проходила стажування у ФОП ОСОБА_1 на посаду помічника повара (а.с.62).

Проте, пояснення ОСОБА_3 суд не може узяти до уваги, оскільки не містять підпису особи, яка їх склала.

Крім цього, ФОП ОСОБА_1 також надав пояснення щодо обставин проведення інспекційного відвідування, у яких вказав, що на час проведення інспекційного відвідування найману працю не використовував, так як був закритий у літній період, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перший день проходили стажування на посаду офіціанта та повара. Трудовий договір уде укладений по закінченню стажування протягом 3 робочих днів (а.с.61).

Для з`ясування вказаних обставин судом в якості свідків викликано та допитано ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , які у судовому засіданні надали покази та повідомили суду, що на час проведення інспекційного відвідування у "ІНФОРМАЦІЯ_1" перебували з питання співбесіди для подальшого працевлаштування гр. ОСОБА_9 та ОСОБА_2 ОСОБА_1 повідомляв про обов`язки, які будуть покладені у разі подальшого працевлаштування. Трудові відносини з ФОП на час проведення інспекційного відвідування дійсно були відсутні однак і будь-яких обов"язків зазначені працівники не виконували.

Судом було досліджено диск з відеозаписом подів під час перевірки. Під час перегляду диску судом було лише встановлено факт перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у приміщенні бару, будь-яких робіт (з приготування та обслуговування) дані особи не виконували. Як зазначила в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , вона і ОСОБА_2 лише ознайомлювались з обов"язками та вивчали інструкції, до роботи не приступали.

Отже, відповідачем не надано належних доказів на підтвердження факту д о п у с к у працівників до роботи без оформлення трудового договору

18.10.2019 між ФОП ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 , та ОСОБА_9 оформлені трудові відносини, про що і було повідомлено Управління Держпраці у Сумській області (а.с.64-65).

Суд зазначає, що ознаками трудових відносин, є наявність відповідної угоди в тій чи іншій формі, встановлення обов`язків працівників, систематичність виконання обов`язків, систематичний характер оплати встановленого угодою розміру, підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку. Так, згідно визначення ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Аналіз наведених норм чинного законодавства України вказує на те, що трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Разом з тим, наявність між позивачем та ОСОБА_2 , а також ОСОБА_9 , на час проведення інспекційного відвідування, ознак таких трудових відносин у даній справі відповідачем не доведена.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1-2 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Згідно норм ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході судового розгляду адміністративної справи відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення позивачем вимог ч.3 ст.24 КЗпП України та фактичного допуску ОСОБА_2 та ОСОБА_9 до роботи без укладення трудового договору.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про обгрунтованість заявлених позовних вимог щодо визнання протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Сумській області №СМ1982/1827/АВ/П/ТД-ФС від 09.12.2019 про накладення на позивача штрафу у сумі 250 380,00 грн. та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції №46994391 від 03.01.2020 (а.с.8), позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 2102 грн.

Відтак, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати у сумі 2102 грн.

Крім цього, позивач просив стягнути з відповідача на його користь понесені ним витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 2000 грн.

Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає д е т а л ь н и й опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Так, 27.12.2019 між ФОП ОСОБА_1 та адвокатом Єфіменко Л.І. укладена угода про надання правничих послуг (а.с.26), відповідно до п.5.2 якої за надання правничих послуг, передбачених даною угодою та веденням справи в судах Клієнт сплачує Адвокату винагороду (гонорар) в розмірі, з врахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, значенням справи для сторони, а саме:

- підготовка позовної заяви, усні консультації, підготовка заяв та звернень, підготовка (складання) та надсилання суду позовної заяви, формування додатків до позову, доказів - оплата визначається із розрахунку 300 грн. за голину витраченого адвокатом часу;

- складання додаткових окремих процесуальних документів до позовної заяви, під час судового розгляду, які передбачають витрату часу більше ніж 1 год. 30 хв. - 400 грн. за процесуальний документ;

- участь адвоката в одному судовому засіданні з урахуванням відрядження у м. Суми, Харків (не за місцезнаходженням позивача та адвоката) - 500 грн.;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги визначається стороною окремо відповідно до акту виконаних робіт (а.с.26).

Згідно Акту від 02.01.2020 (а.с.29), адвокатом Єфіменко Л.І. в інтересах ОСОБА_1 :

- 27.12-31.12.2019 складено позовну заяву з проведенням аналізу наявних матеріалів та застосування відповідних норм. Підготовка додатків до позовної заяви, комплектування матеріалів для відповідача у справі. Вивчення судової практики по даній категорії справ. підготовка справи до розгляду - витрачено 5 годин часу. Вартість послуги - 1500 грн.;

- одне відрядження та участь в судовому засіданні в окружному адм.суді м. Суми (з врахуванням часу витраченого на переїзд) - витрачений час орієнтовно складає 5 год. Вартість послуги - 500 грн.

Обумовлені послуги адвоката позивачем оплачено, про що свідчить квитанція №1 від 02.01.2020 про сплату адвокату 2000 грн. (а.с.30).

Проте, суд критично ставиться до розрахунків вартості послуги за підготовку позовної заяви, усної консультації, підготовку заяв та звернень, підготовку (складання) та надсилання суду позовної заяви, формування додатків до позову, доказів, оскільки відповідно до акту від 02.01.2020 на надання вказаної послуги адвокатом витрачено 5 год., при цьому не конкретизовано скільки часу витрачено за кожну з перелічених у цій графі послуг.

Зазначені обставини свідчать про відсутність чіткої визначеності щодо співвідношення к о н к р е т н о ї послуги до її вартості.

При цьому, оскільки суд не може самостійно підрахувати витрачений адвокатом час на кожну з перелічених у п.1 Акту від 02.01.2020 послуг, тому дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок відповідача, підлягає зменшенню до 500 грн.

При цьому, витрати на правничу послугу у розмірі 500 грн. за участь адвокатом у судовому засіданні підтверджується матеріалами справи.

Відтак, з огляду на рівень складності справи, її значення для позивача та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що загальний розмір витрат на правничу допомогу (включаючи винагороду), що підлягає стягненню на користь позивача за рахунок відповідача повинен становити 1000 грн.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Сумській області №СМ1982/1827/АВ/П/ТД-ФС від 09.12.2019 про накладення на Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу у сумі 250 380,00 грн.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Сумській області (вул. Горького, 28Б, м. Суми, 40000) витрати зі сплати судового збору у сумі 2102 (дві тисячі сто дві) грн.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Сумській області (вул. Горького, 28Б, м. Суми, 40000) витрати на правничу допомогу адвоката у сумі 1000 (одна тисяча) грн.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04.08.2020р.

Суддя О.М. Кунець