Справа № 420/2287/20
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2020-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/2287/20

Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Одеса, 25 травня 2020 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій, скасування рішень та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про: визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служб України в Одеської області щодо складання та затвердження висновку від 15.01.2020 року «щодо визнання безпідставним документування ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 /04 року від 20.09.2004 року, а потім і посвідкою серії НОМЕР_4 від 15.05.2007 року» та скасування його; визнання протиправними та скасування пункт 3 Наказу Державної міграційної служб України від 19.02.2020 року №46, про затвердження висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 15.01.2020 року, «щодо визнання безпідставним документування ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 /04 року від 20.09.2004 року, а потім і посвідкою серії НОМЕР_4 від 15.05.2007 року та визнання їх недійсними та такими що підлягають вилученню та знищенню, а також вжиття заходів щодо їх вилучення та знищення»; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін бланку посвідки на постійне проживання в України у зв`язку із досягненням ОСОБА_1 45 річного віку.

В обґрунтування вимог позивач зазначав, що у квітні 2019 року позивач звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про обмін наявної в нього посвідки на постійне проживання по досягненню ним 45 річного віку та надав усі передбачені законом документи. Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16 травня 2019р. відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 11 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення та повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018року №327. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.07.2019 року по справі №420/3405/20, яке набрало законної сили 13.11.2019 року, скасовано рішення Головного управління ДМС України в Одеської області від 16 травня 2019 року №222125000 та зобов`язано Головне управління Державної Міграційної служби України в Одеській області вирішити питання щодо якого звернувся позивач про обмін посвідки, у зв`язку з досягненням ним 45-річного віку з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні. Замість виконання рішення суду по справі №420/3405/19, відповідачем відносно позивача вжито заходи дискримінаційного характеру та взагалі визнано його таким, що не має права на постійне проживання в Україні. Ухиляючись від здійснення позивачу обміну посвідки на постійне проживання в Україні, відповідачем було складено висновок від 15.01.2020 року, за яким визнано безпідставним документування ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання від 20.09.2004 року, а потім і посвідкою від 15.05.2007 року. На підставі вказаного висновку, ДМС України п. 3 Наказу від 19.02.2020 року №46, визнала недійсними та такими, що підлягають знищенню посвідки на постійне проживання від 20.09.2004 року та 15.05.2007 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Державною міграційною службою України подано апеляційну скаргу, в якій зазначено про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У своїх доводах апелянт зазначає, що відповідно до матеріалів особової справи 2004 році громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Ха Таі, звернувся до ВГІРФО УМВС України в Одеській області з заявою про залишення в Україні на постійне мешкання. В заяві-анкеті зазначив, що просить дозволити залишитися в Україні на постійне проживання у зв`язку з тим, що він прибув на постійне мешкання по міжурядовій угоді між колишнім СРСР та СРВ. Відповідно до висновку ВГІРФО УМВС України в Одеській області від 20.03.2004 громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 згідно пп. З п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 /04 вид. 20.09.2004. Відповідно до пп. З п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Однак, в свідоцтві відділу по роботі з в`єтнамськими робітниками СРСР від 30.11.1992 зазначено, що ОСОБА_1 вибуває на Батьківщину 13.12.1992, у зв`язку з чим, вважати іноземця таким, що залишився проживати в Україні не має підстав. Також, відповідач вказує, що Закон України «Про імміграцію» набув чинності 07.08.2001. проте, виходячи з матеріалів справи, громадянин СРВ ОСОБА_1 процедуру надання дозволу на імміграцію не проходив.

20.07.2020 року (вхід. № 14370/20) позивачем у справі до суду надано відзив на апеляційну скаргу, у якому ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення у справі в повній мірі було з`ясовано усі обставини справи, які мають значення, висновки суду повною мірою відповідають обставинам справи, у зв`язку із чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів згідно ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Громадянин Соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у 1988 році прибув до СРСР по міжурядовій угоді про працевлаштування громадян СРВ, укладеної між урядами СРВ та СРСР 02.04.1981р., та залишився проживати в Україні.

ОСОБА_1 після навчання працював в "Одеському виробничому взуттєвому об`єднанні ім.Жовтневої революції" з 17.06.1988р. після чого залишився проживати на територіях Одеської області.

За час проживання в Україні у ОСОБА_1 народилося троє дітей - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У 2009 році позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 .

20.09.2004р. ВГІРФО УМВС України в Одеської області громадянин СРВ ОСОБА_1 документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 терміном дії безстроково.

15.05.2007р. позивач документований відділом ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 , згідно якої він зареєстрований та мешкає по теперішній час в м. Одеса.

24.04.2019р. ОСОБА_1 звернувся з заявою-анкетою №222125000 на обмін посвідки на постійне проживання.

16.05.2019р. на підставі підпункту 11 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення та повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018року №321 прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.07.2019 року по справі №420/3405/20, яке залишено без змін постановою п`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2019 року, скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеської області від 16 травня 2019 року №222125000 про відмову ОСОБА_1 в обміні бланку посвідки на постійне проживання та зобов`язано Головне управління Державної Міграційної служби України в Одеській області вирішити питання щодо якого звернувся Громадянин СРВ ОСОБА_1 у заяві-анкеті №222125000 від 24.04.2019р. про обмін посвідки, у зв`язку з досягненням ним 45-річного віку з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні.

В свою чергу Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області було розглянуто матеріали щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , за результатом чого 15.01.2020 року складено висновок, відповідно до якого рішення про видачу посвідки на постійне проживання громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 прийнято з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію» та підлягає скасуванню, у зв`язку з чим даний висновок разом з матеріалами справи про документування посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 /04 року від 20.09.2004 року, та посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 15.05.2007 року надіслано до Державної міграційної служби України для підготовки проекту наказу про скасування посвідок на постійне проживання та визнання їх недійсними.

Відповідно до п. 3 наказу Державної міграційної служби України від 19.02.2020 року №46, на підставі висновку ГУДМС України в Одеській області від 15.01.2020 року стосовно громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам, визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 року від 20.09.2004 року та серії НОМЕР_4 від 15.05.2007 року.

Не погодившись з прийнятим рішення, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що прийняття відповідачем спірного висновку та наказу більш ніж через 16 років після отримання позивачем посвідки на постійне проживання, є втручанням в приватне життя позивача, яке на думку суду першої інстанції не є необхідним у демократичному суспільстві. При цьому, як вказав суд першої інстанції, позивач законно перебував на території України, за час проживання в Україні у нього народилися діти, які є також громадянами України, а також має право власності на квартиру в м. Одесі. В свою чергу, визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання несе негативні наслідки для позивача. Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що усі доводи відповідача ґрунтуються лише на помилках суб`єкта владних повноважень під час здійснення ним своїх функцій з документування позивача посвідками на постійне проживання в Україні, які в свою підтвердження у вигляді притягнення відповідних посадових осіб до відповідальності за неналежне виконання своїх посадових обов`язків, здійснення своїх повноважень з порушенням вимог чинного законодавства, не знайшли у ході судового розгляду справи. У зв`язку із вказаним, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання (ч.1 ст.4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства").

Як передбачено ст.2 Закону України "Про імміграцію", питання імміграції регулюються Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Імміграція, у розумінні ст. 1 Закону України "Про імміграцію", - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 25.04.2018 року (надалі - Порядок №321, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до п. 1 Порядку № 321 посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території.

Посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України та які досягли 16-річного віку, - на підставі заяв-анкет, поданих ними особисто (п. 3 Порядку № 321).

Підпунктом 5 пункту 7 Порядку №321 передбачено, що посвідка на постійне проживання належить обміну у разі досягнення 25 та 45 річного віку.

Відповідно до вимог пп. 8 п. 71 Порядку №321, посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства.

При цьому, згідно вимог п. 72 Порядку №321, у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.

За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів службову перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.

На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.

Повідомлення про визнання наказом ДМС посвідки недійсною видається територіальним органом ДМС, визначеним у наказі ДМС, іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його отримання від ДМС.

Іноземець або особа без громадянства, посвідка яких визнана недійсною, повинні здати посвідку, зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України в семиденний строк з дня отримання повідомлення про це.

Колегією суддів встановлено, що п.3 спірного наказу Державної міграційної служби України № 46 від 19.02.2020 року, на підставі висновку ГУ ДМС в Одеській області від 15.01.2020 року стосовно громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 /04 від 20.09.2004 року та серії НОМЕР_4 від 15.05.2007 року, зокрема відповідно до пп.8 п.72 абз.3 п. 73 Порядку № 321 від 25.04.2018 року.

Разом з тим у висновку від 15.01.2020 року, ГУ ДМС в Одеській області зазначило, що за результатами розгляду матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 встановлено, що рішення про видачу посвідки на постійне проживання апелянту прийнято з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію» та підлягає скасуванню відповідно до вимог п. 73 Порядку № 321.

Зі змісту вказаного висновку слідує, що громадянин СРВ ОСОБА_1 процедуру надання дозволу на імміграцію не проходив. В свідоцтві відділу по роботі з в`єтнамськими робітниками СРСР від 30.11.1992 року зазначено, що ОСОБА_1 вибуває на Батьківщину 13.12.1992 року, у зв`язку із чим, вважати іноземця таким, що залишився проживати в Україні немає підстав.

Проте, колегія суддів такі доводи міграційного органу вважає помилковими, оскільки на момент звернення ОСОБА_1 із цими клопотаннями, на яких як вірно зауважує позивач у справі, відсутні дати, діяла редакція Порядку оформлення та видачі посвідки на постійне проживання № 1983 від 26.12.2002 року, відповідно до пп. 3 п. 5 якого, у редакції станом на 2002 рік, зазначалось, що громадяни СРВ, які прибули до СРСР за Угодою між Урядами СРВ та СРСР та залишилися проживати в Україні для оформлення посвідки на постійне проживання вимагалися наступні документи: клопотання громадянина СРВ, оригінал та копія національного паспорту особи-іноземця, копії документів про прийняття на професійне навчання.

Тобто, як вказує позивач, у наведеній вище редакції Порядку № 1983, яка діяла на момент звернення ОСОБА_1 до ВГІРФО, була відсутня вимога щодо дотримання громадянами СРВ 6-тимісячного терміну звернення до міграційних органів. При цьому, копії усіх необхідних документів для отримання посвідки були надані заявником та наявні в матеріалах справи.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що навіть у разі допущення міграційними органами помилки при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію, за умови відсутності факту подання заявником (позивачем) свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, а таких фактів відповідачами, як вбачається із наявних в матеріалах справи письмових доказів, встановлено не було, у міграційного органу відсутні підстави для скасування позивачу посвідок на постійне проживання, оскільки таке рішення не ґрунтується на законі. Позивач не повинен нести відповідальність за помилки допущені з боку міграційних органів.

Європейський суд з прав людини у своєму Рішенні від 20.10.2011р. (набуло статусу остаточного 20.01.2012р.) у справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04) у пунктах 70, 71 цього Рішення підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». ОСОБА_6 принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Прийняттям оскаржуваного наказу №46 від 19.02.2020 року, а саме у пункті 3 стосовно ОСОБА_1 , на думку судової колегії, ДМС України порушила принцип "належного урядування".

Колегія суддів наголошує, що згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-ІV від 23.02.2006року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як випливає із предмету і мети статті 8 Конвенції, в національному законодавстві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання державних органів у права, гарантовані п.1.

Крім того, колегія суддів вважає, що судом першої існтації в даному випадку слушно зауважено позицію ЄСПЛ стосовно того, що втручання має бути не лише здійснене згідно із законом, але й вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Поняття необхідності передбачає, що для такого втручання є нагальна суспільна потреба і що втручання пропорційне законній меті його здійснення (рішення у справі Кембел проти Сполученого Королівства" від 25.03.1992 року п.44).

Суд повинен перевірити, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, наданими національними органами влади на його виправдання, важливими та достатніми.

Таким чином, з урахуванням наведених положень Конвенції та правових позицій ЄСПЛ, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що прийняття відповідачем оскаржуваного висновку більш ніж через 16 років після отримання позивачем посвідки на постійне проживання, є втручанням в приватне життя позивача, яке, на думку суду не є необхідним у демократичному суспільстві.

Разом з тим, обґрунтовано суд першої інстанції вказав, що позивач законно перебував на території України, за час проживання на території України в нього народились діти, які є громадянами України, він набув право власності на квартиру в м. Одесі.

Загалом, доводи відповідача ґрунтуються лише на помилках суб`єкта владних повноважень під час здійснення ним своїх функцій з документування позивача посвідками на постійне проживання.

При цьому, на переконання судової колегії, посилання органу міграційної служби на оформлення позивачу посвідки на постійне проживання з порушенням вимог чинного законодавства не знайшли свого підтвердження, зокрема у вигляді притягнення відповідних посадових осіб до відповідальності за неналежне виконання своїх посадових обов`язків, здійснення своїх повноважень з порушенням вимог чинного законодавства.

Враховуючи вищевказане, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає правильним й обґрунтованим стосовно наявності підстав для задоволення вимоги позивача про визнання протиправними дії Головного управління Державної міграційної служб України в Одеської області щодо складання та затвердження висновку від 15.01.2020 року "щодо визнання безпідставним документування ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 20.09.2004 року, та посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 15.05.2007 року" та його скасування, а також про визнання протиправними та скасування пункту 3 Наказу Державної міграційної служби України від 19.02.2020 року №46 про затвердження висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 15.01.2020 року, визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 20.09.2004 року та серії НОМЕР_4 від 15.05.2007 року.

Суд апеляційної інстанції також погоджується із висновком суду першої інстанції про зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеське області здійснити обмін бланку посвідки на постійне проживання в України у зв`язку із досягненням ОСОБА_1 45 річного віку, в якості належного способу захисту та відновлення порушених прав, оскільки як було встановлено у ході перегляду справи апеляційним судом, позивачу раніше відмовлено в обміні бланку посвідки на постійне проживання в України у зв`язку із досягненням ОСОБА_1 45 річного віку, проте рішенням суду таке рішення скасовано та зобов`язано вирішити питання щодо якого звернувся Громадянин СРВ ОСОБА_1 про обмін посвідки, у зв`язку з досягненням ним 45-річного віку, однак, ГУДМС України в Одеській області за результатами повторного розгляду заяви складено висновок «щодо визнання безпідставним документування ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання».

Суд першої інстанції, на думку колегії суддів, правильно встановив, що саме такий спосіб захисту права позивача є належним та достатнім в даному випадку.

Згідно з статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням усього викладеного вище, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, оскільки такі доводи є несуттєвими та такими, що встановлених обставин справи та висновків суду по суті позовних вимог не спростовують, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бендерський проти України" від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судовому рішенні повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, та колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року у справі № 420/2287/20 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій, скасування рішень та зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Димерлій О.О. Єщенко О.В.