Справа № 520/6401/2020
Суддя: Мороко А.С.
Дата ухвалення: 2020-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2020 р. № 520/6401/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мороко А.С.,

за участю секретаря судового засідання - Рубіної Я.О.,

представника позивача - Степанишеної А.В.,

представника відповідача - Гундар Г.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові адміністративну справу № 520/6401/2020 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ № 86-0 від 06.06.2017 в частині звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу";

- поновити ОСОБА_1 на посаді;

- стягнути на користь ОСОБА_1 з Головного управління ДПС у Харківській області середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 190798,60 грн;

- стягнути на користь ОСОБА_1 з Головного управління ДПС у Харківській області компенсацію моральної шкоди за час вимушеного прогулу в сумі 10000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що наказ № 86-0 від 06.06.2017 в частині звільнення її у зв`язку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" є протиправним, а тому, підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 25.05.2020 поновлено строк звернення до суду з даним позовом.

Представник позивача в судове засідання прибув, просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача під час судового розгляду справи проти позову заперечував, надавши відзив на адміністративний позов, та зазначив, що при винесенні оскаржуваного наказу податковий орган діяв у межах та у спосіб, встановлені чинним законодавством України, а отже звільнення позивача із займаної посади є законним. Просив у позові відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

17.01.2017 згідно наказу Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області № 7-о від 17.01.2017 ОСОБА_1 призначено на конкурсній основі в порядку переведення з Центральної об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області на посаду начальника відділу обслуговування платників Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області.

03.04.2017 позивача було письмово попереджено про наступне звільнення із займаної посади 05.06.2017 згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 3 ч. 1 ст. 43 Закону України "Про державну службу" у зв`язку із зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності працівників Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області.

06.06.2017 на підставі наказу Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області № 86-0 від 06.06.2017 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу обслуговування платників у зв`язку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу"

Не погоджуючись із вказаним наказом, ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з даним позовом.

Щодо вирішення справи по суті, суд вказує наступне.

Громадянам згідно зі статтею 43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду трудових спорів" (з подальшими змінами), при розгляді трудових спорів, пов`язаних із звільненням за п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази зміни в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне звільнення.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці.

Враховуючи наведену правову позицію Верховного Суду України щодо обов`язку роботодавця працевлаштувати працівників ліквідованої установи, суд вважає, що в спірному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме ст.49-2 КЗпП України, частиною 3 якої передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення ст. 49-2 КзпП України власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.03.2017 заступником начальника Головного управління ДФС у Харківській області затверджено перелік змін № 2 до штатного розпису на 2017 рік Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області, відповідно до яких кількість штатних одиниць було скорочено з 157 штатних одиниць до 85 штатних одиниць. Також, у вказаних змінах зазначено, що виводиться зі штатного розпису посада начальника відділу обслуговування платників Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області; вводиться до штатного розпису посада заступника начальника управління - начальника відділу реєстрації та обліку платників, електронних сервісів та звітності управління обслуговування платників Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області.

Як вже зазначалось судом, 03.04.2017 позивача було письмово попереджено про наступне звільнення із займаної посади.

Поряд з цим, в порушення вказаних правових норм ОСОБА_1 не запропоновано жодної наявної вакантної посади, яку вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Враховуючи викладене, звільнення позивача є таким, що порушило її право на працю в частині гарантій на зайняття певних посад у порядку визначеному чинним законодавством України.

Отже, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу № 86-0 від 06.06.2017 в частині звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" підлягають задоволенню.

Також, з метою захисту прав позивача, суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу обслуговування платників сектору фінансування, бухгалтерського обліку та звітності Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області з 06 червня 2017 року.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 190798,60 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки про розмір середньоденної (середньомісячної) заробітної плати № 132/К/20-40-13-02-09 від 16.06.2020 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 291,28 грн.

Враховуючи те, що строк звернення до суду поновлено, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного року в розмірі 73985,12 грн (254 робочих днів * 291,28 грн).

Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення на користь ОСОБА_1 з Головного управління ДПС у Харківській області компенсації моральної шкоди за час вимушеного прогулу в сумі 10000,00 грн, суд вказує наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статей 23 та 1167 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до підпункту 2 ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, виходячи з наведених норм матеріального права, суд вважає, що обставинами справи не підтверджено та позивачем не надано належних обґрунтувань, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір заявленої до відшкодування моральної шкоди.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності ((пункт 13 в редакції постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 р. N 5).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (Абзац 2 пункту 5 в редакції Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 р. N 5).

Враховуючи те, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а судом таких фактів при розгляді справи по суті встановлено не було, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні адміністративного позову в частині позовних вимог позивача про стягнення із відповідача компенсації моральної шкоди за час вимушеного прогулу в сумі 10000,00 грн.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Водночас, суд зазначає, що рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, підлягає негайному виконанню відповідно до п. 2, п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (місцезнаходження: вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, ідентифікаційний код - 43143704) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області № 86-0 від 06.06.2017 в частині звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу".

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу обслуговування платників сектору фінансування, бухгалтерського обліку та звітності Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області з 06 червня 2017 року.

Стягнути з Головного управління ДПС у Харківській області (ідентифікаційний код - 43143704) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку в межах одного року за час вимушеного прогулу в розмірі 73985 (сімдесят три тисячі дев`ятсот вісімдесят п`ять) грн 12 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу обслуговування платників сектору фінансування, бухгалтерського обліку та звітності Харківської ОДПІ Головного управління ДФС у Харківській області, а також в частині стягнення середнього заробітку в межах одного місяця.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 03 серпня 2020 року.

Суддя А.С. Мороко