Справа № 140/4201/20
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2020-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року ЛуцькСправа № 140/4201/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області (далі - ГУ ДПС у Рівненській області, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26 червня 2018 року №0-1720 та від 07 червня 2019 року №0-1720, якими визначено податкове зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості», у сумі 33532,80 грн за 2017 рік та у сумі 39013,32 грн за 2018 рік; визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 03 грудня 2019 року №172541-52.

В обґрунтування позову вказав, що з 28 березня 2013 року є власником нежитлового приміщення - цегляної будівлі свинарника загальною площею 1047,9 кв.м у селі Набережне Демидівського району Рівненської області. Рішенням Боремельської сільської ради Демидівського району від 29 грудня 2016 року №19 встановлено з 01 січня 2017 року податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та затверджено Положення про порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, перелік юридичних осіб, які звільнені від сплати податку (зі змінами згідно з рішенням від 08 грудня 2017 року №184). Однак, на думку позивача, оскільки зазначені рішення Боремельською сільською радою Демидівського району прийняті 29 грудня 2016 та 08 грудня 2017 року, то їх застосування контролюючим органом з метою визначення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та покладення обов`язку зі сплати такого податку за 2017 рік могло б мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2018 року. При цьому позивач посилається на вимоги підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України (далі - ПК України), за яким рішення органу місцевого самоврядування, які не були оприлюднені до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період), підлягають застосуванню не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим. Тому вважає, що застосування ставок при визначенні йому податкового зобов`язання за 2017 рік на підставі зазначених рішень Боремельської сільської ради є протиправним.

Також позивач вказав, що податкове повідомлення-рішення від 26 червня 2018 року №0-1720 було оскаржене ним в адміністративному порядку до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України), рішенням якої розгляд скарги було продовжено до 05 жовтня 2018 року, але станом на 05 листопада 2018 року йому жодні рішення по суті розгляду скарги не надходили, а тому відповідно до абзацу третього пункту 56.9 статті 56 ПК України скарга вважається повністю задоволеною.

На думку позивача, ця обставина є ще однією підставою для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 26 червня 2018 року №0-1720.

Крім того, позивач вважає, що у нього був відсутній у 2017 та 2018 роках обов`язок зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, ще й на підставі підпункту «ж» підпункту 266.6.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, згідно з яким не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. На його думку, ця норма не ставить у залежність право на податкову пільгу від фактичного використання об`єкта нерухомості у сільськогосподарській діяльності, а умовою звільнення таких об`єктів від оподаткування законодавець визначив цільове призначення їх використання. Належне йому на праві власності приміщення (свинарник) було передане в тимчасове володіння на підставі договору оренди від 03 січня 2017 року Сільськогосподарському обслуговуючому кооперативу «Смак дитинства» (надалі - СГОК «Смак дитинства»), членом якого він є з 29 березня 2016 року, та яке використовувалося орендарем у процесі сільськогосподарської діяльності. До того ж у нього у власності є кілька корів, а переробка молока, виробництво масла та сиру є основним видом діяльності СГОК «Смак дитинства». Позивач вважає, що за таких обставин належна йому будівля сільськогосподарського призначення не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки використовувалась сільськогосподарським товаровиробником.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 25 березня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у ній матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги не визнав (а.с.99-101). В обґрунтування цієї позиції вказав, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті стосовно ОСОБА_1 як власника нерухомого майна, яке є об`єктом оподаткування. Розрахунок податку проведено за ставками, встановленими згідно з підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 265 ПК України рішеннями Боремельської сільської ради Демидівського району від 29 грудня 2016 року №19 та від 08 грудня 2017 року №184. Відповідач вважає помилковими доводи позивача з посиланням на підпункт 4.1.9 пункту 4.1 статті 4, підпункт 12.3.4 пункту 12.3, пункт 12.5 статті 12 ПК України щодо неможливості застосування зазначених рішень органу місцевого самоврядування раніше 2018 року та з цього приводу вказав, що за змістом пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2016 року №1791-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» та пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 07 грудня 2017 року №2245-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» в 2017 та 2018 роках до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги перерахованих вище норм ПК України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Безпідставними вважає відповідач і доводи позивача стосовно наслідків застосування у даному випадку положень абзацу третього пункту 56.9 статті 56 ПК України до податкового повідомлення-рішення від 26 червня 2018 року №0001205-000-1720, оскарженого в адміністративному порядку до ДФС України. Як зазначив відповідач, строк розгляду скарги ОСОБА_1 рішенням ДФС України від 17 серпня 2018 року №12351/Г/99-99-11-02- 01-14 продовжено по 05 жовтня 2018 року (включно), а рішення по суті прийнято 28 вересня 2018 року за №15030/1799-99-11-02-01-14 з наступним надісланням позивачу рекомендованим порядком на його податкову адресу згідно з вимогами пункту 42.2. статті 42 ПК України 01 жовтня 2018 року. І хоч таке рішення повернулося за закінченням терміну зберігання, однак воно вважається врученим.

Відповідач також не погоджується з доводами позивача про звільнення його у 2017-2018 роках від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на підставі підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України та вважає, що застосування цієї норми передбачає одночасну наявність двох умов: власником об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарський товаровиробник, об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначена для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. На думку відповідача, позивач не належить до сільськогосподарських товаровиробників: він не зареєстрований як фізична особа-підприємець, не декларував отримання доходу від виробництва та реалізації сільськогосподарської продукції; будучи членом СГОК «Смак дитинства», згідно зі статтею 7 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» не сплатив вступний внесок, не вніс до статутного капіталу пайовий внесок; також відсутні докази використання нерухомого майна (свинарника) сільськогосподарським кооперативом.

З наведених підстав відповідач вважає, що податкові повідомлення-рішення відповідають положенням податкового законодавства, застосовувати пільгу при оподаткуванні належного позивачу нерухомого майна немає підстав, тому у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

У відповіді на відзив позивач підтримав доводи позову, заперечуючи доводи відповідача (а.с.124-128 том 1). Зазначив, що умова про незастосування положень підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України до об`єктів сільськогосподарського призначення у разі їх здавання в оренду застосовується з 01 січня 2019 року, а до цього право на пільгу не залежало від фактичного використання об`єкта нерухомості у сільськогосподарській діяльності. В решті доводи позивача щодо використання об`єкта нерухомого майна сільськогосподарського призначення - свинарника, переданого в оренду СГОК «Смак дитинства», членом якого він є, зводяться до тих, що викладені у позовній заяві.

У запереченні на відповідь на відзив відповідач підтримав доводи відзиву (а.с.222-224 том 1). Наголосив, що для застосування пільги, передбаченої підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, нежитлове приміщення має перебувати у власності (як пайовий внесок), а не в оренді СГОК «Смак дитинства». Сам позивач не є сільськогосподарським товаровиробником, оскільки не зареєстрований як фізична особа-підприємець та не займається постачанням сільськогосподарських товарів.

Ухвалою суду від 20 травня 2020 року розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження (а.с.111 том 1).

Ухвалами суду від 25 червня 2020 року залишено без розгляду позов в частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 03 грудня 20219 року №172541-52; закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.219-220 том 1).

У судовому засіданні 15 липня 2020 року представники позивача Книш С.В., Мартинюк С.І. позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив, та позовні вимоги просили задовольнити; представник відповідача Довгалюк І.Л. позов заперечила та у задоволенні позовних вимог просила відмовити з підстав, наведених у відзиві на позов, запереченні на відповідь на відзив.

Після оголошеної судом перерви у судове засідання 22 липня 2020 року о 14:30 представники позивача не прибули та в судовому засіданні оголошено перерву до 11:00 04 серпня 2020 року до отримання у паперовому вигляді доказів за клопотанням представника відповідача.

04 серпня 2020 року від представників сторін надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, а тому з урахуванням приписів частини третьої статті 194, частини четвертої статті 229 КАС України судовий розгляд справи проведено та завершено в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання технічними засобами.

Суд, заслухавши у судовому засіданні усні пояснення представників сторін (вступне слово), перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи та дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності та взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення - цегляної будівлі свинарника загальною площею 1047,9 кв.м на АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу 1745140 від 28 березня 2013 року; а.с.17 том 1). Будівля розташована на земельній ділянці площею 0,5799 га з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, для обслуговування будівлі свинарника.

Як видно з договору оренди приміщення від 03 січня 2017 року №01, акта приймання - передачі приміщення від 03 січня 2017 року (а.с.20-21 том 1), зазначена будівля передана ОСОБА_1 в тимчасове платне володіння (оренду) СГОК «Смак дитинства» з метою використання для виробництва сільськогосподарської продукції (пункти 1, 2 договору).

26 червня 2018 року Головне управління ДФС у Рівненській області прийняло податкове повідомленні-рішення №0-1720 (а.с.13, 225 том 1), яким на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України ОСОБА_1 визначило податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 33532,80 грн з розрахунку 32,00 грн за 1 кв.м (за ставкою 1 відсоток мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» станом на 01 травня 2017 року). У тому ж порядку та спосіб прийнято податкове повідомлення-рішення від 07 червня 2019 року №0-1720 (а.с.44, 226 том 1) про визначення ОСОБА_1 податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 39013,32 грн з розрахунку 37,23 грн (за ставкою 1 відсоток мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» станом на 01 травня 2018 року).

Позивач оскаржив в адміністративному порядку податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області від 26 червня 2018 року №0-1720 до ДФС України (а.с.15). Рішенням ДФС України від 17 серпня 2018 року №12351/Г/99-99-11-02-01-14 продовжено строк розгляду скарги ОСОБА_1 від 03 серпня 2018 року по 05 жовтня 2018 року (а.с.22 том 1). Рішенням ДФС України від 28 вересня 2018 року №15030/Г/99-99-11-02-01-14 скаргу залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішення від 26 червня 2018 року №0-1720 - без змін (а.с.102-103 том 1).

Позивач, не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями від 26 червня 2018 року №0-1720, від 07 червня 2019 року №0-1720, оскаржив їх до суду.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У свою чергу, статтею 67 Конституції України встановлено обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначає Податковий кодекс України.

Законом України від 28 грудня 2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» (набрав чинності 01 січня 2015 року, далі - Закон №71-VIII) внесено зміни до статті 265 ПК України та введено податок на майно, який складається: з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Платників податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, об`єкт оподаткування, базу оподаткування, пільги із сплати податку, ставки податку визначає стаття 266 ПК України.

Так відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 261.1 статті 261 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункти 266.3.1, 266.3.3 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України установлено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

За правилами, встановленими підпунктами 266.6.1, 266.7.1, 266.7.2. пункту 266.7 статті 266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року. Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку. Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Відповідно до підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 ПК України податок на майно належить до місцевих податків. Як зазначено в пункті 8.3 статті 8 ПК України, до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно з пунктом 10.3 статті 10, пунктом 12.3 статті 12 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору. Сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору. Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (підпункти 12.3.1, 12.3.2, 12.3.3 пункту 12.2 статті 12 ПК України).

Підпунктами 12.3.4, 12.3.5 пунктів 12.3 статті 12 ПК України обумовлено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом. У разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Згідно з підпунктом 12.4.3 пункту 12.4, пунктом 12.5 ПК України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду. Офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Наведеними вище нормами встановлено обов`язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Зазначена норма розрізняє період опублікування рішення ради, плановий період та наступний період.

Рішенням Боремельської сільської ради Демидівського району від 29 грудня 2016 року №19 встановлено з 01 січня 2017 року на території Боремельської сільської ради податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та затверджено Положення про порядок його справляння (а.с.59-62 том 1). Зокрема, підпунктом 6.1 «в» пункту 6 Положенням про порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (далі - Положення) визначено ставку податку в розмірі 1 відсоток мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року для об`єктів нежитлової нерухомості, крім господарських (присадибних) будівель (допоміжних (нежитлових) приміщень, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції).

Також рішенням Боремельської сільської ради Демидівського району від 08 грудня 2017 року №184 встановлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та пільги для фізичних та юридичних осіб, надані відповідно до підпункту 266.4.2 пункту 266 статті 266 ПК України (а.с.63-65 том 1).

Вирішуючи спір у межах доводів сторін, суд зауважує, що пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2016 року №1791-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» установлено, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Так само пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 07 грудня 2017 року № 2245-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» установлено, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Отже, наведене дає підстави для висновку про безпідставність доводів позивача щодо неможливості застосування контролюючим органом (відповідачем) у 2017 та 2018 роках рішень Боремельської сільської ради Демидівського району від 29 грудня 2016 року №19 та від 08 грудня 2017 року №184 в частині визначення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпункт «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 ПК України (в редакції до 01 січня 2019 року), на який посилається позивач як на підставу протиправності спірних податкових повідомлень-рішень, встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

Зазначена правова позиція висловлена і Верховним Судом у постановах від 15 травня 2018 року у справі №806/2676/17 та у справі №806/2461/17.

З урахуванням наведеного правовий аналіз підпункту 266.2.2 «ж» пункту 266.1 статті 266 ПК України дає підстави для висновку, що його застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Отже, значення має і призначення будівель, і їх приналежність певному суб`єкту господарювання, який ними володіє.

Класифікацію будівель залежно від їх функціонального призначення наведено у Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому та введеному в дію наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року №507 (чинний з 01 січня 2001 року, далі - ДК 018-2000). Клас «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» включає: будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси.

Об`єкт нерухомості, належний позивачу на праві приватної власності і щодо якого контролюючим органом нараховані податкові зобов`язання, належить до будівель/споруд, призначених для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (свинарник). Відповідач не оспорює призначення належного позивачу об`єкта нерухомості для безпосереднього використання у сільськогосподарській діяльності.

Звільнення від сплати податку та збору - це одна із форм надання податкової пільги (підпункт «г» пункту 30.9 статті 30 ПК України).

Відповідно до пункту 30.2 статті 30 ПК України підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Виходячи із буквального тлумачення цієї норми з урахуванням значення слова «призначення» як «мета використання чого-небудь», «відповідати меті», можна зробити висновок, що будівлі і споруди, про які йдеться в цій нормі, повинні відповідати меті, способу та критеріям використання у сільськогосподарській діяльності. Вимоги, що будівлі і споруди повинні використовуватися (експлуатуватися) у сільськогосподарській діяльності текст цієї норми не містить.

Норма підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не ставить у залежність право на податкову пільгу від фактичного використання об`єкта нерухомості у сільськогосподарській діяльності і на користь цього висновку свідчить подальше законодавче уточнення правового регулювання. Так Законом України від 23 листопада 2018 року №2628-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів» підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку. Як і Законом України від 28 грудня 2014 року №71-VIII, законодавець не встановив обов`язку сільськогосподарського товаровиробника безпосередньо використовувати будівлі/споруди у сільськогосподарській діяльності, а умовою звільнення таких об`єктів від оподаткування визначив цільове призначення їх використання та встановив вичерпний перелік підстав, коли податкова пільга не надається, а саме: у випадках, коли нерухомість здається власниками в оренду, лізинг, позичку (остання умова застосовується з 01 січня 2019 року).

Такий висновок містить постанова Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року у справі №0340/1905/18.

Пільга, встановлена підпунктом 266.2.2 «ж» пункту 266.2 статті 266 ПК, стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

Отже, у даному випадку основним є питання, чи є позивач сільськогосподарським товаровиробником, тобто, чи виконується друга умова для застосування пільги, встановленої підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

За визначенням підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Ця норма містить застереження щодо застосування такого визначення для цілей глави 1 розділу XIV «Спеціальні податкові режими» ПК України. Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, врегульований розділом ХІІ «Податок на майно» Кодексу.

Відповідно до пунктів 5.2, 5.3 статті 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України від 18 січня 2001 року №2238-ІІІ «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» (далі - Закон №2238-ІІІ). Таким є фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Згідно з абзацом другим статті 1 Закону України від 23 вересня 2008 року №575-VI «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Національний класифікатор видів економічної діяльності України ДК 009:2010, затверджений наказом Держспоживстандарту України від 11 жовтня 2010 року №457, до сільськогосподарської діяльності відносить рослинництво і тваринництво. При цьому діяльність з перероблення сільськогосподарської продукції зазначений класифікатор відносить не до сільськогосподарської, а до продукції переробної промисловості, крім переробки власновиробленої продукції, що здійснюється безпосередньо у господарстві-виробнику.

Отже, сільськогосподарським виробником є фізична або юридична особа, яка здійснює виробництво і самостійну переробку власновиробленої продукції рослинництва і тваринництва. Це визначення пов`язується лише з виробництвом і переробкою сільськогосподарської продукції незалежно від її подальшої долі (використання у власному господарстві або реалізації). Поняття товаровиробник є ширшим та передбачає також і постачання (реалізацію) виробленої продукції.

Водночас, обидва закони не містять як обов`язкову умову для цих цілей реєстрацію фізичних осіб суб`єктами підприємницької діяльності та такими можуть бути і фізичні особи, які ведуть особисте селянське господарство.

У розумінні статті 1 Закону України від 15 травня 2003 року №742-IV «Про особисте селянське господарство» (далі - Закон №742-IV) особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму. Діяльність, пов`язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності.

До майна, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, належать земельні ділянки, жилі будинки, господарські будівлі та споруди, сільськогосподарська техніка, інвентар та обладнання, транспортні засоби, сільськогосподарські та свійські тварини і птиця, бджолосім`ї, багаторічні насадження, вироблена сільськогосподарська продукція, продукти її переробки та інше майно, набуте у власність членами господарства в установленому законодавством порядку (стаття 6 Закону №742-IV).

Закон України від 17 липня 1997 року №469/97-ВР «Про сільськогосподарську кооперацію» (в редакції Закону України №5495-VI від 20 листопада 2012 року, чинний) не містить визначення «сільськогосподарський товаровиробник», однак у частині другій статті 1 Закону є застереження, що термін «виробники сільськогосподарської продукції» використовується у значенні, встановленому Законом України «Про сільськогосподарський перепис».

Поняття «сільськогосподарський товаровиробник», що міститься у Законі України «Про сільськогосподарський перепис» та у ПК України не суперечать один одному, оскільки визначення, закріплене законодавцем у підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, має обмежену сферу застосування та для інших випадків можуть бути застосовані субсидіарно норми інших законів відповідно до положень пункту 5.3 статті 5 ПК України.

Отже, належність особи до категорії сільськогосподарських товаровиробників не залежить від організаційної форми здійснення нею сільськогосподарської діяльності (юридична особа, фізична особа чи фізична особа-підприємець).

Позивач не заперечує тієї обставини, що він не зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Поряд з тим, довідка виконкому Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області від 15 липня 2020 року №09-16/536 засвідчує факт проживання ОСОБА_1 без реєстрації в селі Боремель (а.с.6 том 2). Довідкою Боремельської сільської ради від 15 липня 2020 року №02-02/634 стверджується, що за ОСОБА_1 обліковуються земельні ділянки площею 0,2499 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель споруд та 0,23334 га для ведення особистого селянського господарства, земельна частка (пай) 5,4641 га (а.с.7 том 2). Матеріали справи містять також копію державного акта від 29 вересня 2011 року серії РВ №045968 про право власності на земельну ділянку площею 5,64 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» (а.с.129 том 1).

Позивач доводить використання належної йому земельної ділянки з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» для вирощування зернових та бобових культур (сої, пшениці) спільно з членами його сім`ї - сином ОСОБА_2 , який є фізичною особою-підприємцем відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_1 , що також підтверджує витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с19-22 том 2); останній здійснює реалізацію вирощеної сільськогосподарської продукції (сої та пшениці), що видно із укладених договорів за 2017-2018 роки, видаткових накладних та актів приймання-передачі (а.с.23-29 том 2).

Доводячи обставину ведення особисто сільськогосподарської діяльності та виробництва сільськогосподарської продукції, позивач також надав паспорти великої рогатої худоби (а.с.45-49 том 1). Подальша переробка сільськогосподарської продукції та її реалізація здійснювалася за посередництвом СГОК «Смак дитинства». В матеріалах справи є протокол загальних зборів СГОК «Смак дитинства» від 29 березня 2016 року №3 про прийом у члени кооперативу ОСОБА_1 (а.с.18 том 1). Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 15 червня 2020 року (а.с.168-169 том 1) СГОК «Смак дитинства» зареєстроване як юридична особа 17 грудня 2013 року та основним видом його діяльності є перероблення молока, виробництво масла та сиру (КВЕД 10.51); серед інших - видів - діяльність посередників у торгівлі сільськогосподарською сировиною, живими тваринами, текстильною сировиною та напівфабрикатами (46.11); оптова торгівля молочними продуктами, яйцями, харчовими оліями та жирами (46.33); вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (01.11); вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів (01.13). Відповідно до фінансових звітів суб`єкта малого підприємництва СГОК «Смак дитинства» за 2017-2018 роки (а.с.55-56 том 1) останнє мало дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України від 17 липня 1997 року №469/97-ВР «Про сільськогосподарську кооперацію» (далі - Закон №469/97-ВР), сільськогосподарський обслуговуючий кооператив - це сільськогосподарський кооператив, що утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб - виробників сільськогосподарської продукції для організації обслуговування, спрямованого на зменшення витрат та/або збільшення доходів членів цього кооперативу під час провадження ними сільськогосподарської діяльності та на захист їхніх економічних інтересів; участь у господарській діяльності сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу - збут через такий кооператив сировини, продукції її переробки, закупівля засобів виробництва, користування технологічними послугами кооперативу в обсязі та порядку, передбачених його статутом та/або правилами внутрішньогосподарської діяльності.

Згідно з пунктами 2.2, 3.3 Статуту СГОК «Смак дитинства», затвердженого протоколом №1 від 12 грудня 2013 року загальних зборів засновників (а.с.13-18 том 2), предметом діяльності кооперативу є виробництво молочарської продукції, переробка і реалізація виробленої кооперативом продукції; надання послуг членам кооперативу. Кооператив здійснює обслуговування своїх членів - виробників сільськогосподарської продукції, не маючи на меті одержання прибутку, і є неприбутковою організацією.

Як визначено частиною першою статті 6, частинами першою, другою статті 7, частиною другою статті 9 Закону №469/97-ВР, засновниками та членами сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу можуть бути виробники сільськогосподарської продукції - юридичні та/або фізичні особи, які зробили вступний і пайовий внески у розмірах, визначених загальними зборами кооперативу, дотримуються вимог статуту, мають право ухвального голосу та беруть участь у господарській діяльності кооперативу. Вступні внески сплачуються членами сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу у порядку, встановленому статутом, та зараховуються до неподільного фонду кооперативу. Пайовий внесок члена сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу формується з його паю та додаткових паїв.

Сільськогосподарські обслуговуючі кооперативи не є власниками сільськогосподарської продукції, що вироблена, вирощена, відгодована, виловлена або зібрана (заготовлена) його членами - виробниками сільськогосподарської продукції. Власниками сільськогосподарської продукції, яка заготовляється, переробляється, постачається, збувається (продається) таким кооперативом, є його члени.

Відповідно до довідки СГОК «Смак дитинства» від 17 липня 2020 року №1 (а.с.9 том 2) ОСОБА_1 сплачено пайовий внесок в розмірі 100,00 грн 29 березня 2016 року - у день прийому до кооперативу згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера від 29 березня 2016 року №1, копія якої також наявна в матеріалах справи (а.с.10 том 2). Зазначеною вище довідкою стверджується факт здавання ОСОБА_1 молока до кооперативу у 2017-2018 роках для охолодження та реалізації представником кооперативу на продовольчих ринках. Доказами доходу ОСОБА_1 від збуту продукції є копії видаткових касових ордерів від 31 березня 2017 року на суму 1600,00 грн, від 30 березня 2018 року та від 27 червня 2018 року на загальну суму 2635,00 грн (а.с.10-13 том 2). Суд відхиляє доводи відповідача про неналежність таких доказів з тих підстав, що кооператив не подавав звіти про виплату позивачу коштів за здане молоко. На думку суду, дотримання норм податкового законодавства третьою особою - СГОК «Смак дитинства» - не є предметом оцінки у межах цієї справи, а в даному випадку суд керується платіжними документами, які і є первинними документами в розумінні статті 1 Закону України від 16 липня 1999 року №996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Фінансові звіти суб`єкта малого підприємництва СГОК «Смак дитинства» за 2017-2018 роки (а.с.55-56 том 1, 67-71 том 2) не мають неузгодженостей у показниках зі звітом про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації за той же період (а.с.72-75 том 2).

Належний позивачу об`єкт нерухомого майна - свинарник - на підставі договору оренди приміщення від 03 січня 2017 року та акта приймання-передавання приміщення переданий для використання кооперативом для виробництва сільськогосподарської продукції (а.с.20-21, 143 том 1). Докази про оплату послуг за споживання електричної енергії за договором про постачання електричної енергії можуть лише опосередковано вказувати на фактичне використання цієї будівлі у 2017-2018 роках (а.с.130-141, 144-157 том 1). Разом з тим, у справі відсутні докази, що впродовж 2017-2018 років належний ОСОБА_1 на праві власності об`єкт нерухомості використовувався у будь-якій іншій, відмінній від сільськогосподарської діяльності.

На підставі аналізу досліджених доказів суд дійшов висновку, що наявність великої рогатої худоби та земельної ділянки (паю) з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» забезпечує позивачу можливість вести сільського господарську діяльність спільно із членами сім`ї у межах особистого селянського господарства та він є виробником сільськогосподарської продукції. Об`єкт нерухомості, який належить позивачу на праві власності, призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, а ОСОБА_1 , здійснюючи сільськогосподарську діяльність та будучи членом сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу як сільськогосподарський виробник за його посередництвом збуває залишки власневиробленої сільськогосподарської продукції (молока), що надає йому ознак сільськогосподарського товаровиробника.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність законодавчих підстав для застосування до позивача у 2017 та 2018 роках пільги, передбаченої підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, а отже нерухомість за адресою Рівненська область, Демидівський район, село Набережне, вулиця Луцька, 15, не є об`єктом оподаткування у 2017 - 2018 роках податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно положень пункту "ж" підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Водночас, суд вважає помилковими доводи позивача про те, що оскільки на його адресу не надійшло рішення за результатами розгляду його скарги на податкове повідомлення-рішення від 26 червня 2018 року №0-1720, то така скарга є задоволеною.

Відповідно до пунктів 56.8, 56.9 статті 56 ПК України контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

Скарга ОСОБА_1 від 03 серпня 2018 року на зазначене податкове повідомлення-рішення надійшла до ДФС України 06 серпня 2018 року, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення (а.с.16 том 1). Як уже зазначалося судом, рішенням ДФС України від 17 серпня 2018 року №12351/Г/99-99-11-02-01-14 продовжено строк розгляду скарги ОСОБА_1 від 03 серпня 2018 року по 05 жовтня 2018 року (а.с.22 том 1). Позивач отримав це рішення (а.с.23 том 1).

ДФС України прийнято рішення від 28 вересня 2018 року №15030/Г/99-99-11-02-01-14 за результатами розгляду скарги позивача від 03 серпня 2018 року (а.с.102-103 том 1). Як видно з матеріалів справи, 01 жовтня 2018 року поштове відправлення, надіслане рекомендованим порядком ДФС України за податковою адресою ОСОБА_1 (штрихкодовий ідентифікатор 969) повернувся за закінченням терміну зберігання (а.с.104-105 том 1). Оригінал цього конверта, наданого відповідачем, оглянуто судом. Зі змісту рішення ДПС України від 17 лютого 2020 року №Г/99-00-10-05-09 за результатами розгляду скарги на податкову вимогу від 03 грудня 2019 року №172541-52 (а.с.40-42 том 1) також слідує, що поштове повідомлення повернулося неврученим ОСОБА_1 09 листопада 2018 року (штрихкодовий ідентифікатор 969) та цим листом надсилалося рішення ДФС України від 28 вересня 2018 року №15030/Г/99-99-11-02-01-14.

Посилання позивача на відсутність в електронній базі оператора поштового зв`язку інформації щодо поштового відправлення №969 станом на 13 березня 2020 року (а.с.27 том 1) не спростовує відомостей письмових доказів.

За правилами, визначеними пунктами 42.1, 42.2, 42.4 статті 42 ПК України (в редакції на час спірних правовідносин), надіслання, податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу. Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Отже, з урахуванням наведених положень ПК України рішення ДФС України за результатами розгляду скарги позивача від 03 серпня 2018 року прийняте в межах строків, встановлених пунктами 56.8, 56.9 статті 56 ПК України, та надіслане в порядку, встановленому пунктом 42.2 статті 42 ПК України.

При вирішенні спору суд керується частиною першою статті 9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі аналізу норм чинного законодавства та обставин, встановлених письмовими доказами, суд дійшов переконання, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів наявність підстав для нарахування позивачу як фізичній особі податкового зобов`язання на об`єкт належної йому на праві власності нежитлової нерухомості, призначеної для використання у сільськогосподарській діяльності. І навпаки, надані позивачем докази вказують на те, що належна йому будівля сільськогосподарського призначення не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України у 2017-2018 роках. Таким чином, спірні податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню, а позов - задоволенню повністю. При цьому інші доводи позивача, зазначені у позові як підстава для скасування податкових повідомлень-рішень, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Частинами першою, третьою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Порядок і правила розподілу судових витрат визначені статтею 139 КАС України.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати, які складаються з витрат зі сплати судового збору, а також витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю представника сторони за договором. При цьому надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Відповідно до частин другої, третьої статті 30 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Для підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано копії таких документів: договору про надання правничої допомоги від 26 лютого 2020 року №26/02/20-1, укладеного між ОСОБА_1 (клієнт) та адвокатом Книшем С.В. (а.с.66 том 1), розрахунку суми гонорару від 17 березня 2020 року (а.с.68 том 1), акта приймання-передачі наданих послуг від 17 березня 2020 року (а.с.69 том 1), квитанції до прибуткового касового ордера від 17 березня 2020 року №17/03 (а.с.70 том 1).

Відповідно до пункту 2.2 договору про надання правничої допомоги від 26 лютого 2020 року №26/02/20-1 за ознайомлення з документами, надання їм правового аналізу, підготовку позовної заяви до суду та представництво інтересів клієнта у суді встановлена плата 7000,00 грн. За розрахунком суми гонорару від 17 березня 2020 року вартість послуг становить 7200,00 грн: попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин 1200,00 грн (2 год); ознайомлення із наданими документами, отримання додаткових документів (рішень сільської ради про встановлення місцевих податків на 2017-2018 роки) 1200,00 грн (2 год); пошук, вивчення та правовий аналіз законодавства, що регулює спірні правовідносини 1800,00 год (3 год); підготовка позовної заяви, виготовлення копій додатків для суду та відповідача, формування пакету документів для подання до суду 3000,00 грн (5 год), участь у судових засіданнях 600,00 грн (1 год). Акт приймання-передачі наданих послуг від 17 березня 2020 року підтверджує, що послуги прийняті клієнтом за визначеним у розрахунку переліком на суму 7000,00 грн (а.с.69 том 1). У такому ж розмірі ОСОБА_1 проведено оплату послуг адвоката (а.с.70 том 1).

У запереченні на відповідь на відзив відповідач не погоджується із заявленою до відшкодування сумою витрат на професійну правничу допомогу, вважає, їх неспівмірними із ціною позову та такими, що не підтверджені документально у повному обсязі (а.с.223-224 том 1). У судовому засіданні представник відповідача також звертала увагу, що копії документів надані позивачем, ним же і засвідчені, а послуга адвоката про отримання додаткових документів (рішень сільської ради про встановлення місцевих податків на 2017-2018 роки) не підтверджена документально.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суд враховує те, що суд, задовольняючи позов, дійшов висновку про обґрунтованість не усіх доводів позивача. Також суд погоджується із відповідачем, що виготовлення копій документів, які засвідчені самим позивачем, не потребували залучення адвоката, що вказує на надмірність витрат. Так само в матеріалах справи відсутні докази отримання засвідчених копій рішень сільської ради про встановлення місцевих податків на 2017-2018 роки (наявні у справі рішення роздруковані з офіційного сайту Боремельської об`єднаної територіальної громади). На завищення вартості послуг вказує оплата послуги з попередньої консультації адвоката, що не передбачено пунктом 2.2 договору.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року, заява №19336/04, пункт 268). У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia, заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумний розмір.

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним чи необґрунтованим щодо іншої сторони спору.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги адвоката, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи, а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг та приймаючи до уваги заперечення відповідача щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 7000,00 грн є надмірною, а тому, на думку суду, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 4800,00 грн; решту витрат повинен понести позивач.

За пред`явлення позову майнового характеру (про визнання протиправними а скасування податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги, позивач сплатив судовий збір у сумі 2522,40 грн, що підтверджується квитанцією від 17 березня 2020 року №0.0..1, випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с.10, 73 том 1). При цьому загальна сума майнових вимог становить 145103,04 грн.

Відповідно до підпункту 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року №3674-VI Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній станом на день подання позову) ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тому з урахуванням цієї норми позовні вимоги про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги підлягали оплаті судовим збором у сумі 1451,03 грн. У свою чергу, за звернення з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26 червня 2018 року №0-1720 та від 07 червня 2019 року №0-1720 судовий збір становить 840,80 грн. Тому саме така сума підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у зв`язку із задоволенням позову. Надмірно сплачена сума судового збору - 1071,37 грн - може бути повернута позивачу в порядку, визначеному статтею 7 Закону України «Про судовий збір».

Таким чином, за результатами вирішення спору на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача належить стягнути судові витрати у сумі 5640,80 грн (840,80 грн - витрати зі сплати судового збору та 4800,00 грн - витрати на оплату правничої допомоги адвоката).

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 134, 139, 194, 229, 243-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС у Рівненській області (33023, Рівненська область, місто Рівне, вулиця Відінська, 12, ідентифікаційний код юридичної особи 43142449) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області від 26 червня 2018 року №0-1720 та від 07 червня 2019 року №0-1720.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Рівненській області судові витрати у сумі 5640,80 грн (п`ять тисяч шістсот сорок грн 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя Ж.В. Каленюк