Справа № 320/5624/19
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Лапій С.М.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 серпня 2020 року Справа № 320/5624/19

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року у справі

за позовом ОСОБА_2

до командира військової частини НОМЕР_1 ,

третя особа на стороні відповідача,
яка не заявляє самостійні вимоги
на предмет спору: Міністерство оборони України

про визнання бездіяльності протиправною

та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.
ОСОБА_2 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до командира військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Міністерство оборони України про:

- визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за періоди 2017-2019 роки;

- визнання протиправною бездіяльності командира військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання позивачу додаткових 4-х діб до наданої щорічної основної відпустки за 2019 рік для проїзду до місця відпустки;

- зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу військової частини;

- зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористанні додаткові 4 доби до наданої щорічної основної відпустки за 2018 рік для проїзду до місця відпустки за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року адміністративний позов було задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за періоди 2017-2019;

- зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за періоди 2017-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу військової частини;

- визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту позивача від 29.08.2019 про надання додаткових 4-х діб до наданої щорічної основної відпустки за 2019 рік для проїзду до місця відпустки.

У задоволенні позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи зазначене рішення в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації відповідного права, однак таке обмеження не впливає на суть самого права і у випадку звільнення військовослужбовців зі служби їм виплачується компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки.

При цьому, суд дійшов висновку, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідачем протиправно не було проведено з ним усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII з 2017 року по 2019 рік.

Крім того, суд зазначив, що відповідачем не було розглянуто рапорт позивача від 29.08.2019 про надання йому додаткових 4-х діб до наданої щорічної основної відпустки за 2019 рік, тобто допущено протиправну бездіяльність.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням у частині задоволення позовних вимог (як таке вбачається з доводів апелянта), відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, наполягаючи на тому, що додаткова відпустка військовослужбовців не належить до щорічної, що позивачу така відпустка не надавалася і він не має права на отримання за неї компенсації.

Крім того, апелянт стверджує, що вимоги позивача надати йому відповідну кількість додаткових діб для проїзду до місця проведення відпустки суперечать наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 30.08.2019 № 264, а також, що позивач при звернення з рапортом від 13.08.2019 не дотримався порядку подання рапорту і що у цьому рапорті ним зазначено місце проведення відпустки: Київська обл., смт Ворзель без надання жодних доказів.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2020 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2020 апелянту відмовлено у здійсненні судового розгляду цієї справи у відкритому судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , де отримував грошове забезпечення.

Позивач має право на пільги, установлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_2 ).

наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 09.08.2019 № 9-РС позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) відповідно до пункту 2 частини 2 п`ятої статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.08.2019 № 180 визнано таким, що справи та посаду здав, і направлено для зарахування на військовий облік до Ірпінсько-Бучанського об`єднаного місткового військового комісаріату Київської області.

Крім того, зазначеним наказом позивачу надано щорічну основну відпустку за 2019 рік в смт. Ворзель Київської області, терміном 40 діб з 14.08.2019 по 23.09.2019 (з урахуванням святкової доби).

29.08.2019 позивач подав командиру військової частини НОМЕР_1 рапорт, в якому просив надати йому 4 доби (по 2 доби в один кінець) до наданої щорічної основної відпустки за 2019 рік, для проїзду громадським транспортом до місця відпустки, яку проводитиме за адресою: АДРЕСА_1 .

29.08.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2017-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

На вказаний рапорт позивача відповідачем була надана відповідь, в якій зазначено, що позивач грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку УБД за 2017-2019 роки не отримав у зв`язку з відсутністю законних підстав для її відшкодування.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати йому компенсації за невикористану додаткову відпустку та ненадання додаткових 4-х діб відпустки, звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ), «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII), «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі Закон № 3551-XII), «Про відпустки» від 05.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР), «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII (далі Закон № 3543-XII), «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII (далі - Закон № 1932-XII), Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення № 1153/2008), Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок № 260), Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 (далі Інструкція № 170).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо компенсації за невикористану додаткову відпустку.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

При цьому пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі, яким є Закон № 2011-XII.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (частина друга статті 1-2 Закону № 2011-XII).

Відповідно до частини восьмої статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, а саме: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону 504/96-ВР визначено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктами 8, 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

У свою чергу, абзацом 3 підпункту 3 пункту 252 Положення № 1153/2008, встановлено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію надання військовослужбовцям відпусток здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з пунктами 17, 18, 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Визначення поняття особливого періоду наведене у Законах № 3543-XII та № 1932-XII.

Статтею 1 Закону № 3543-XII передбачено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У ст. 1 Закону № 1932-XII визначено, що особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації.

Так, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку № 260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Щодо рапорту про надання додаткових діб відпустки.
Відповідно до п. 8.12 Інструкції № 170 військовослужбовець не пізніше ніж за п`ятнадцять календарних днів до початку відпустки, визначеного графіком відпусток, подає командиру підрозділу рапорт про надання відпустки, в якому зазначається: вид відпустки; тривалість відпустки в календарних днях; потреба виплати грошової допомоги на оздоровлення; адреса, за якою буде проводитися відпустка, та контактний номер телефону для оповіщення; вид транспорту, обраний для слідування у відпустку, тривалість часу для проїзду до місця проведення відпустки в межах України та у зворотному напрямку, який потрібен з огляду на віддаленість місця проведення відпустки; пропозиція щодо тимчасового покладання на час відпустки виконання обов`язків військовослужбовця на іншу посадову особу (за потреби).

Рапорт військовослужбовця, підписаний командиром підрозділу, за підпорядкованістю подається для прийняття рішення командиру військової частини через штаб військової частини.

Розрахунок часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, здійснює штаб військової частини з огляду на віддаленість і тривалість проїзду до місця проведення відпустки та у зворотному напрямку за видом транспорту, обраним військовослужбовцем (але не більше двох діб в один кінець), та з урахуванням пропозиції військовослужбовця. У разі поділу щорічної основної відпустки на частини (більш як 10 календарних днів) час, необхідний для проїзду до місця проведення відпустки та назад, додається до кожної її частини. У разі проведення відпустки за кордоном час, необхідний для проїзду до місця проведення відпустки та назад, визначається з огляду на вид транспорту, використаного військовослужбовцем, та віддаленість від місця проходження військової служби до державного кордону України в напрямку проведення відпустки.

Військовослужбовцям, які вибувають у відпустку, видаються відпускні квитки встановленого зразка.

Військовослужбовець, який не вибув до зазначеного в рапорті місця проведення відпустки або не в змозі надати підтвердження постановки на облік, прибуває до військової частини наступного дня після закінчення строку відпустки, визначеного пунктами 1, 12, 18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з пунктом 8.13 Інструкції № 170 військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягають звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, надання відпусток і проведення розрахунку здійснюються в порядку, визначеному статтею 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пунктом 14.10 розділу Х цієї Інструкції.

Відповідно до пункту 188 Положення № 1153/2008 облік відпусток, що надаються військовослужбовцям, та постійний контроль за наданням відпусток згідно із затвердженими графіками відпусток здійснюються штабами військових частин.

Накази командирів (начальників) військових частин про надання щорічних основних відпусток видаються не пізніше ніж за два тижні до встановленого графіком відпусток строку на підставі рапорту військовослужбовця, розглянутого його прямим начальником.

Згідно з пунктом 189 Положення № 1153/2008 після прибуття до місця проведення відпустки військовослужбовці зобов`язані стати на облік, а в разі вибуття - знятися з обліку в порядку, визначеному Статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України.

Висновки суду апеляційної інстанції.
Щодо компенсації за невикористану додаткову відпустку.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Разом з тим, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому в особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період. Тобто, особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки. Однак, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується законодавством.

Таким чином, при звільненні з військової служби військовослужбовцю виплачується компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 620/4218/18 та відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України є обов`язковими для врахування колегією суддів при вирішенні цієї справи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач, як учасник бойових дій, набув право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2017-2019 роках додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, але при звільненні така компенсація йому виплачена не була.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову в цій частині позовних вимог.

Доводи апелянта щодо відсутності підстав для виплати позивачу спірної компенсації є необґрунтованими з підстав, наведених вище.

Щодо рапорту про надання додаткових діб відпустки.
З аналізу викладених правових норм вбачається, що законодавством регламентовано порядок звернення військовослужбовців до керівництва, зокрема, з питань щодо надання їм додаткових діб відпустки та порядок розгляду відповідного рапорту керівництвом (командиром), який зумовлює обов`язок надання відповідної відповіді.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що рапорт позивача від 29.08.2019 щодо надання йому додаткових діб відпустки за адресою: АДРЕСА_1 відповідачем розглянуто не було.

При цьому, у своїй скарзі апелянт зазначені обставини не спростовує та наводить відомості щодо надходження інших рапортів позивача, а саме від 29.08.2019 про виплату компенсації за невикористані дні відпустки та від 13.08.2019 про надання щорічної відпустки за 2019 рік. Однак, такі обставини не є спірними та не спростовують факту щодо допущення відповідачем протиправної бездіяльності з розгляду саме рапорту позивача від 29.08.2019 щодо надання йому додаткових діб відпустки за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Пароходна, 11.

Тож, доводи апелянта про те, що позивач при звернення з рапортом від 13.08.2019 не дотримався порядку подання рапорту і що у цьому рапорті ним зазначено місце проведення відпустки: Київська обл., смт Ворзель без надання жодних доказів, апеляційний суд до уваги не приймає.

Твердження апелянта про те, що вимоги позивача надати йому відповідну кількість додаткових діб для проїзду до місця проведення відпустки суперечать наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 30.08.2019 № 264, на стадії виниклих спірних правовідносин апеляційний суд відхиляє, оскільки вирішення даного питання наразі входить до кола дискреційних повноважень відповідача при розгляді вищевказаного рапорту позивача, що, як встановлено вище, не розглянутий.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції відзначає, що такий рапорт позивачем подано 29.08.2019, а наказ № 264, на який посилається апелянт, прийнятий пізніше.

Аналізуючи всі доводи апелянта, судова колегія також враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги та перевіривши рішення суду в межах доводів апелянта, тобто в частині щодо задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року без змін.

Розподіл судових витрат.
Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 04 серпня 2020 року.

Головуючий суддя

Судді: