Справа № 640/7873/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/7873/20 Суддя (судді) першої інстанції: Каракашьян С.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі відокремленого підрозділу товариства «Стрийський вагоноремонтний завод» АТ «Українська залізниця» на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі відокремленого підрозділу товариства «Стрийський вагоноремонтний завод» АТ «Українська залізниця» до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними дій та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2020 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі відокремленого підрозділу товариства «Стрийський вагоноремонтний завод» АТ «Українська залізниця» (далі - Позивач, Стрийський вагоноремонтний завод) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Відповідач, Печерський РВ ДВС у м. Києві) про визнання протиправними дій та скасування постанов про відкриття виконавчого провадження від 28.02.2020 року ВП №61407756 на суму 76 136,68 грн. та ВП №61407835 на суму 376,00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.06.2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що стягнення виконавчого збору при відкритті виконавчого провадження є обов`язком, а не правом державного виконавця, який на момент відкриття не володіє будь-якою інформацією від боржника щодо виконання судового рішення. Крім того, суд підкреслив, що оскільки постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження в установленому законом порядку не оскаржувалися, то спірні у даній справі постанови про відкриття виконавчих проваджень з примусового їх виконання є правомірними та не підлягають скасуванню. Окремо суд звернув увагу, що викладені у позовній заяві доводи за своїм змістом стосуються протиправності саме постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, а не прийнятих у подальшому постанов про відкриття виконавчих проваджень з їх виконання.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що рішення суду було виконано Стрийським вагоноремонтним заводом до відкриття виконавчого провадження, а відтак в силу неодноразово сформованої Верховним Судом позиції, оскільки примусового стягнення коштів у виконавчому провадженні №60861944 не відбувалося, то правові підстав для стягнення в його межах виконавчого збору та витрат виконавчого провадження відсутні.

Після усунення визначених в ухвалі від 15.07.2020 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 05.08.2020 року.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України. Крім того, від Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі відокремленого підрозділу товариства «Стрийський вагоноремонтний завод» АТ «Українська залізниця» 29.07.2020 року до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 19.11.2019 року Господарським судом міста Києва видано наказ №910/11668/19 про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпро-Інструмент» 570 844,92 грн. пені, 115 200,00 грн. інфляційних втрат, 64 070,13 грн. трьох процентів річних, а також 11 251,73 грн. судового збору (далі - Наказ №910/11668/19).

Згідно платіжного доручення від 03.12.2019 року №2361289 Стрийський вагоноремонтний завод 04.12.2019 року на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2019 року у справі №910/11668/19 перерахував на рахунок ТОВ «Дніпро-Інструмент» кошти в сумі 761 366,78 грн. (а.с. 5).

Постановою державного виконавця Печерського РВ ДВС у м. Києві відкрито виконавче провадження №60861944 з примусового виконання Наказу №910/11668/19 (а.с. 6). Пунктом 3 вказаної постанови приписано стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 76 136,68 грн.

Листом від 19.02.2020 року №ЮВ-33 Стрийський вагоноремонтний завод повідомив Печерський РВ ДВС у м. Києві про те, що заборгованість у загальній сумі 761 366,78 грн. сплачена 04.12.2019 року, тобто до відкриття виконавчого провадження, а тому виконавчий документ підлягає поверненню стягувачу без виконання (а.с. 7).

Постановою державного виконавця Печерського РВ ДВС у м. Києві від 26.02.2020 року ВП №60861944 Наказ №910/11668/19 повернуто стягувачу - ТОВ «Дніпро-Інструмент» згідно п. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі його заяви від 19.12.2019 року №31948 (а.с. 11).

Матеріали справи свідчать, що 26.03.2020 року на адресу Акціонерного товариства «Українська залізниця» від Печерського РВ ДВС у м. Києві надійшли постанови від 28.02.2020 року:

- про відкриття виконавчого провадження №61407756 з примусового виконання постанови від 12.12.2019 року ВП №60861944 про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь держави суми у розмірі 76 136,68 грн. (а.с. 12-13);

- про відкриття виконавчого провадження №61407835 з примусового виконання постанови від 12.12.2019 року ВП №60861944 про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь держави суми у розмірі 376,00 грн. (а.с. 12-13).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 3, 26, 27, 37, 40 Закону України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки оскаржувані постанови про відкриття виконавчих проваджень прийняті з метою примусового виконання виконавчих документів, які набрали чинності та в установленому порядку скасовані не були.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження.

Приписи ч. 5 ст. 26 Закону визначають, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

У свою чергу, положеннями частини 1 статті 27 Закону передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Згідно ч. 4 ст. 27 Закону державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Отже, як вірно підкреслив суд першої інстанції, державний виконавець зобов`язаний одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження прийняти постанову про стягнення виконавчого збору. Така постанова виноситься незалежно від початку примусового виконання. У постанові про стягнення виконавчого збору обов`язково повинен зазначатися її розмір, виходячи з усієї суми стягнення за виконавчим документом.

Колегією суддів враховується, що відповідно до ч. 9 ст. 27 Закону виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Поряд з цим, матеріали справи свідчать, що згідно п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Положеннями ч. 4 ст. 40 Закону передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, зокрема, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Як вбачається зі змісту інформаційної довідки від 06.05.2020 року №37400 з автоматизованої системи виконавчого провадження №60961944, 16.12.2019 року державним виконавцем Печерського РВ ДВС у м. Києві прийняті постанови як про стягнення виконавчого збору в сумі 76 136,68 грн., так і про стягнення витрат виконавчого провадження в сумі 376,00 грн. (а.с. 35-37).

Таким чином, оскільки Наказ №910/11668/19 було повернуто стягувачу на підставі його заяви від 19.12.2019 року №31948 за правилами п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону, про що державним виконавцем Печерського РВ ДВС у м. Києві було 26.02.2020 року прийнято відповідну постанову, то в силу положень ст. ст. 3, 37, 40, 42 Закону постанови про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, будучи чинними, підлягали примусовому виконанню державним виконавцем як виконавчі документи з відповідним прийняттям постанов про відкриття виконавчого провадження за правилами, передбаченими ст. 26 Закону. Викладене, у свою чергу, свідчить про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про те, що оскаржувані у цій справі постанови про відкриття виконавчих проваджень є такими, що прийняті у відповідності до вимог Закону, а тому визнанню протиправними та скасуванню не підлягають.

Окремо суд апеляційної інстанції вважає за необхідне підкреслити, що, як вірно наголосив суд першої інстанції, в обґрунтування позовних вимог, які збігаються й з доводами апеляційної скарги, Стрийський вагоноремонтний завод зазначив, що рішення суду було виконано до відкриття виконавчого провадження, а відтак в силу неодноразово сформованої Верховним Судом позиції, оскільки примусового стягнення коштів у виконавчому провадженні №60861944 не відбувалося, то правові підстав для стягнення в його межах виконавчого збору та витрат виконавчого провадження відсутні.

Проте, на переконання судової колегії, наведені підстави позову не можуть свідчити про обґрунтованість заявлених позовних вимог, позаяк за своєю суттю стосуються протиправності, на переконання Апелянта, прийнятих у межах виконавчого провадження №60861944 постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Саме указаних правовідносин стосуються й додані до апеляційної скарги правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 28.04.2020 року у справі №520/11908/18 та від 14.05.2020 року у справі №640/685/19, де наголошується на безпідставності стягнення виконавчого збору у випадку, коли виконавчих дій з примусового виконання рішення фактично не здійснювалося. Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідно наголосити, що предметом спору у справі №640/7873/20 є визнання протиправними та скасування постанов про відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання постанов про стягнення виконавчого збору та про стягнення витрат виконавчого провадження. У той час як у згаданих вище постановах Верховного Суду предметом оскарження була саме постанова про стягнення виконавчого збору, а не постанова про відкриття виконавчого провадження з її примусового виконання. Таким чином, вищевикладені правові позиції Верховного Суду до спірних правовідносин застосовані бути не можуть.

Крім іншого, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що Позивач, будучи обізнаним про те, що ним було виконано судове рішення до моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №60861944, не був позбавлений можливості оскаржити таку постанову, зокрема, в частині стягнення виконавчого збору, з підстав, наведених у позовній заяві у межах справи №640/7873/20. Проте, такі підстави позову, про які зазначені у згаданій позовній заяві, не можуть бути правовим підґрунтям для визнання протиправними дій та скасування постанов про відкриття виконавчого провадження від 28.02.2020 року ВП №61407756 на суму 76 136,68 грн. та ВП №61407835 на суму 376,00 грн., позаяк, як було підкреслено раніше, постанови про стягнення виконавчого збору та про стягнення витрат виконавчого провадження є виконавчими документами, які підлягають примусовому виконанню окремо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених, зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271-272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі відокремленого підрозділу товариства «Стрийський вагоноремонтний завод» АТ «Українська залізниця» - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено та підписано « 05» серпня 2020 року.