Справа № 140/830/20
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2020-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/830/20 пров. № А/857/6944/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Іщук Л. П.,

суддів Затолочного В. С., Онишкевича Т. В.,

за участю секретаря судового засідання Цар М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2020 року, постановлену головуючим суддею Денисюком Р. С. у м. Луцьку, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Камінь-Каширської районної державної адміністрації Волинської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

17 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Камінь-Каширської районної державної адміністрації Волинської області, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка призвела до ненарахування та невиплати йому з 17 липня 2018 року щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановленої статтею 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зобов`язати відповідача провести йому з 17 липня 2018 року нарахування та виплату щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановленої статтею 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі, що дорівнює 40% від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом про Державний бюджет України на 01 січня календарного року.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2020 року позовні вимоги у частині визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії за період із 17 липня 2018 року по 16 серпня 2019 року залишено без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, у якій з покликанням на порушення судом першої інстанції норм процесуального права просить її скасувати та задовольнити позов в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду, оскільки він з поважних причин пропустив строк звернення до суду, так як про порушене право дізнався лише з листа відповідача від 10 лютого 2020 року № С-219/04/2-20. Зазначає, що Верховний Суд у судовому рішенні у зразковій справі № 240/4946/18 підтвердив підставність здійснення нарахування та виплату щомісячної грошової допомоги, передбаченої статтею 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», із 17 липня 2018 року.

В судове засідання з апеляційного розгляду справи учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд справи здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь головуючого судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Залишаючи без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог за період 17 липня 2018 року по 16 серпня 2019 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом 17 лютого 2020 року (дата штемпеля поштового відділення на конверті, у якому було скеровано позов до суду), а тому відповідна частина позовних вимог заявлена поза межами шестимісячного строку звернення до суду без наведення поважних підстав його пропуску.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Відповідно до частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Пунктом 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою і четвертою статті 123 цього Кодексу.

Як встановлено з матеріалів справи, позовні вимоги у даному спорі стосуються нарахування та виплати щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановленої статтею 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за період з 17 липня 2018 року дати прийняття Конституційним Судом України рішення у справі № 6-р/2018, яке і послугувало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Слід зазначити, що рішення Конституційного Суду України, ухвалене 17 липня 2018 року у справі № 6-р/2018, було опубліковане у Офіційному віснику України від 21 серпня 2018 року та інших офіційних друкованих виданнях України, відтак, перебувало в загальному доступі.

Так, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення (частина друга статті 152 Основного Закону України).

Таким чином, право на звернення із даним адміністративним позовом у позивача виникло 17 липня 2018 року.

Що стосується покликання скаржника на те, що про порушення свого права він дізнався у лютому 2020 року із листа Управління соціального захисту населення Камінь-Каширської районної державної адміністрації Волинської області, то такі обставини не можуть бути поважною причиною пропуску строку, оскільки будь-які об`єктивні чи суб`єктивні обставини не могли позбавити позивача можливості звернутися після прийняття рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 в межах строку, встановленого частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як встановлено, згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 9901/37/20, початок перебігу строку на звернення до суду не може бути пов`язаний з обізнаністю чи необізнаністю позивача про окремі підстави позову, тобто окремі фактичні та/або юридичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача, а розпочинається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про ухвалення рішення, яке її стосується.

Натомість, до суду з зазначеним позовом позивач звернувся лише 17 лютого 2020 року, не порушуючи питання про поновлення строку звернення до суду, незважаючи навіть на те, що ухвалою суду першої інстанції від 19 березня 2020 року позивачу було надано строк для подання відповідної заяви.

Щодо доводів скаржника на необхідність врахування Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 21 травня 1963 року, ратифіковану Законом України «Про приєднання України до Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду» від 12 липня 1996 року № 334/96-ВР, якою встановлено тридцятирічний строк позовної давності за вимоги відшкодування ядерної шкоди, слід зазначити, що статтею VI вказаної Конвенції передбачено, що права на відшкодування за цією Конвенцією втрачають силу, якщо позов не подано на протязі десяти років з дня ядерного інциденту чи на протягом тридцяти років - у разі настання смерті чи заподіяння тілесного ушкодження. Окрім того, Конвенція передбачає відповідальність та відшкодування за заподіяний ядерний інцидент з боку оператора - особи, призначеної або визнаної відповідальною державою в якості оператора ядерної установки. З огляду на те, що відповідач жодним чином не відповідає критеріям оператора ядерної установки, встановленим Віденською конвенцією про цивільну відповідальність за ядерну шкоду, її застосування у цій справі є неможливим.

Покликання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені при вирішенні зразкової справи № 240/4946/18, до уваги судом апеляційної інстанції не беруться, оскільки у зазначеній справі позовна заява була подана в межах строку звернення до суду, відтак, питання залишення позову без розгляду судом не досліджувалось.

Разом з тим, слід зазначити, що за приписами частини четвертої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України залишення позову без розгляду не позбавляє особу можливості повторного звернення до суду з таким позовом та наведення, у випадку пропуску строку звернення до адміністративного суду, обґрунтування причин його пропуску та доводів щодо їх поважності з наданням належних доказів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для залишення позовної заяви ОСОБА_1 в частині позовних вимог за період з 17 липня 2018 року по 16 серпня 2019 року без розгляду.

Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 227/2015/17, від 15 травня 2019 року у справі №804/4217/18, від 21 лютого 2018 року у справі № 346/3696/17, які в силу приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2020 року у справі № 140/830/20 про залишення позовної заяви без розгляду без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді В. С. Затолочний
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 05.08.2020