Справа № 420/4664/20
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2020-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4664/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді ТанцюриК.О., розглянувши у порядку письмового провадження у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області про стягнення середнього заробітку за весь час затримки всіх сум, що належали ОСОБА_1 в день звільнення 20.03.2018р. по день фактичного розрахунку 28.04.2020р., у розмірі 30 000,00грн.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04.06.2020р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначив, що він проходив службу в органах внутрішніх справ з серпня 2004 року по 06 листопада 2015 року, з 07.11.2015р. - в Національній поліції України (ГУНП в Одеській області). Позивач вказав, що 30.06.2015р. позивачу видано посвідчення учасника бойових дій та 20 березня 2018 року наказом №397о/с позивача звільнено з ГУНП в Одеській області. Позивач зазначив, що остаточний розрахунок відповідач здійснив 28.04.2020р., перерахувавши на рахунок позивача 6526,53грн. Позивач, посилаючись на положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України та практику Верховного Суду України зазначив про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за весь час затримки всіх сум, що належали ОСОБА_1 в день звільнення 20.03.2018р. по день фактичного розрахунку 28.04.2020р. у розмірі 223 426,00 грн. Водночас, позивач вважає за можливе зменшити вказану суму до 30 000,00грн. та просить суд задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі.

12.06.2020р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , згідно якого відповідач зазначав, що Головне управління Національної поліції в Одеській області не знало на момент звільнення позивача про те, що він має статус учасника бойових дій та за відсутністю звернень позивача з цього питання, не мало жодної можливості вжити заходи щодо надання йому відпустки чи виплати компенсації за невикористану у році звільнення відпустки, а потім і середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку. Поряд з цим, на думку відповідача, оскільки Головному управлінню стало відомо про право позивача на додаткову відпустку лише у межах розгляду справи №420/6402/19, рішення по якій стало підставою для виплати ОСОБА_1 коштів у розмірі 6526,53 грн., неможливо вважати дані обставини затримкою остаточного розрахунку, а тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Сторони повідомлялись про день та час слухання справи, однак у судове засідання не з`явились. Керуючись положеннями ч.9 ст.205 КАС України судом продовжено розгляд справи у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з серпня 2004 року по листопад 2015 року.

30.06.2015р. ОСОБА_1 Управлінням МВС України на Одеській залізниці видане посвідчення учасника бойових дій № 031347 (а.с.11).

З 07.11.2015р. ОСОБА_1 проходив службу в Головному управління Національної поліції в Одеській області .

Наказом Головного управління Національної поліції в Одеській області № 397о/с від 20.03.2018р. ОСОБА_1 звільнено з органів Національної поліції за п.7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України "Про Національну поліцію".

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.12.2019р. по справі №420/6204/19 за позовом ОСОБА_1 було зобов`язано Головне управління Національної поліції в Одеській області розглянути питання нарахування та виплати компенсації ОСОБА_1 за невикористану додаткову відпустку за період його роботи з органах національної поліції з 07.11.2015р. по 20.03.2018р.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.12.2019р. по справі №420/6204/19, 28.04.2020р. Головним управлінням Національної поліції в Одеській області сплачено ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку у розмірі 6526,53грн.

Позивач, посилаючись на порушення відповідачем строків остаточного розрахунку, посилаючись на своє звільнення 20.03.2018р. та остаточний розрахунок з ним 28.04.2020р., звернувся до суду із цим позовом.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Кодекс законів про працю України (далі - "КЗпП України") регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї документів, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача середній заробіток, у зв`язку з затримкою виплати всіх сум, що належали йому в день звільнення (20.03.2018р.) по день фактичного розрахунку (28.04.2020р.).

При цьому, суд наголошує, що обов`язковою умовою для виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є не лише факт несплати належних працівнику сум, а і вина власника або уповноваженого ним органу, в даному випадку Головного управління Національної поліції в Одеській області.

Під час з`ясування офіційних обставин справи судом встановлено, що підставою для несвоєчасного розрахунку з ОСОБА_1 стала невиплата в день його звільнення компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій.

Так, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.12.2019р. по справі №420/6204/19, яке залишено в силі постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2020р., 28.04.2020р. ОСОБА_1 виплачено відповідну компенсацію за невикористану додаткову відпустку.

Поряд з цим, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.12.2019р. по справі №420/6204/19 встановлено, що ГУНП в Одеській області взагалі не було обізнано щодо факту наявності у позивача статусу учасника бойових, що очевидно знайшло своє відображення в розрахунках при звільненні позивача з органів Національної поліції, а також протягом проходження ним служби.

Частиною 4 ст.78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене та те, що своєчасна виплата компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учасника бойових дій не була своєчасно здійснена не з вини відповідача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для виплатити працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Згідно з п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що адміністративний позов позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра

.