Справа № 140/6989/20
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2020-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2020 року ЛуцькСправа № 140/6989/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Андрусенко О. О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідач 1), ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) (далі ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідач 2) про визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 04 серпня 2016 року по 15 вересня 2017 року та з 12 вересня 2018 року по 07 серпня 2019 року; зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 04 серпня 2016 року по 15 вересня 2017 року та з 12 вересня 2018 року по 07 серпня 2019 року; визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_6 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 15 вересня 2017 року по 10 вересня 2018 року; зобов`язання Донецький прикордонний загін Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 15 вересня 2017 року по 10 вересня 2018 року; визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік; зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_7 та у Донецькому прикордонному загоні. Крім того, безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Донецької області, а також брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій і Луганській областях. Наказом в/ч НОМЕР_1 від 07.08.19 № 419-ос позивач був виключений зі списків особового складу і всіх видів забезпечення в/ч НОМЕР_1 . Проте, станом на день прийняття наказу про виключення мене зі списків особового складу відповідачі за період з 04.08.2016 по 07.08.2019 не провели з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та нe нарахували та не виплатили йому індексацію грошового забезпечення.

Позивач вважає, що бездіяльність відповідачів, якa виразилася у не нарахуванні тa невиплаті йому індексації грошового забезпечення та невиплаті компенсації за невикористані дні щорічні додаткові відпустки за період з 04.08.2016 по 07.08.2019 як учаснику бойових дій, є протиправною, оскільки у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-BP та пунктом 12 частини пepшoї cтaттi 12 Закону №3551-XII. Крім того, реалізація ним права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, відсутність яких нe може бути підставою для порушення прав громадян.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.

Відповідач 1 у відзиві на позовну заяву вважає позовну заяву безпідставною та необґрунтованою, оскільки у зв`язку зі зміною законодавства щодо порядку індексації грошових доходів населення відповідно до абзацу 2 пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік», норми та положення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Однак, Кабінет Міністрів України рішення про порядок проведення індексації заробітної плати та особливого порядку проведення індексації грошових доходів населення за 2015 рік не приймав, внаслідок чого грошові кошти на виплату індексації заробітної плати не виділялись, а тому в Луцького прикордонного загону відсутні підстави для проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення. У зв`язку з цим, з урахуванням джерела коштів на проведення індексації у межах фінансових ресурсів та за відсутності бюджетних надходжень Луцьким прикордонним загоном, як бюджетною установою, нарахування та виплата індексації позивачу в періоди з 04.08.2016 по 15.09.2017 та з 12.09.2018 по 30.11.2018 не здійснювалась. Крім того, позивач просить стягнути суму індексації грошового забезпечення також за ті періоди, в які йому було уже здійснено нарахування та виплата останньої, зокрема, індексація позивачу в період з 01.12.2018 по 07.08.2019 була нарахована та виплачена у повному обсязі. Представник відповідача 1 вказує, що з метою дотримання бюджетного законодавства при індексації грошових доходів працівників керівник установи та головний бухгалтер мають проводити фактичні видатки установи на заробітну плату лише в межах фонду заробітної плати, затвердженого кошторисом. Нарахування суми індексації доходів у повному розмірі за відсутності бюджетних асигнувань у кошторисі, вважається порушенням бюджетного законодавства, що є недопустимим.

Щодо позовної вимоги про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, Луцький прикордонний загін звертає увагу, що після прийняття першого Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року №303 і по теперішній час в Україні діє особливий період. У свою чергу, додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік, яка передбачена пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу» та статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» на час дії особливого періоду не надається. Вказує, що додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів не підлягає грошовій компенсації в разі, якщо вона не була використана до дня звільнення. Ця відпустка не є щорічною, отже вона не переноситься на наступний рік і є такою, що не підлягає поділу на частини.

Крім того, представник відповідача 1 звертає увагу, що посвідчення учасника бойових дій видане позивачу 12.03.2018, а тому права на пільги, передбачені законодавством України для ветеранів війни- учасників бойових дій виникли у позивача з 12.03.2018. проте, позивач просить зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої учасникам бойових дій за період з 2016 по 2017 роки. З наведених підстав представник відповідача 1 просив у задоволенні позову відмовити повністю.

У запереченні на відзив, позивач наведене відповідачем 1 обґрунтування щодо відсутності правових підстав здійснення йому компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки вважає нелогічним маніпулюванням правовими нормами. Позивач вказує, що відповідно до наданих довідок він в період з 15.09.2017 по 30.04.2018 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Донецької області, в період з 01.05.2018 по 10.09.2018 брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій і Луганській областях. Таким чином, позивач вважає, що з 15.09.2017 він є учасником бойових дій, а тому право на додаткову відпустку як учасника бойових дій у нього виникло з 2017 року. На думку позивача, відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити йому компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 рік. Враховуючи вищезазначене, позивач просить позов задовольнити повністю, за виключенням нарахованої та виплаченої йому індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2018 по 07.08.2019.

У запереченнях на заперечення позивача, відповідач 1 вказує, що позивач під час проходження військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_7 не звертався до керівництва загону щодо здійснення виплати індексації грошового забезпечення за той час, коли не було виплачено останню, що вказує на відсутність досудового врегулювання спору. Крім того зазначає, що позивач має статус учасника бойових дій з 2018 року, а тому питання про надання йому учасника бойових дій у 2017 році належить до компетенції Адміністрації Державної прикордонної служби України, тобто до іншого відповідача.

У відзиві на позовну заяву відповідач 2 вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки органи охорони державного кордону є установами, що фінансуються з державного бюджету і як розпорядники бюджетних коштів можуть брати бюджетні зобов`язання та провадити видатки лише в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом. Крім того, вказує, що нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби в Донецькому прикордонному загоні повинно здійснюватися за останнім місцем проходження військової служби.

Від учасників справи інших заяв по суті справи та клопотань про розгляд справи в судовому засіданні не надходило.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач з 04.08.2016 по 15.09.2017 та з 12.09.2018 по 07.08.2019 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 від 30.09.2019 №30/758 (а.с.19), у свою чергу у період з 15.09.2017 по 10.09.2018 позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_2 від 30.09.2019 №1900 (а.с.20).

Як вбачається з витягу з наказу начальника 6 прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 07.08.2019 №419-ос позивача виключено зі списків частини та усіх видів забезпечення з 07.08.2019 (а.с.25).

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з 15.09.2017 по 30.04.2018 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції, з 01.05.2018 по 10.09.2018 брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів на території Донецької області, н.п. Волноваха, н.п. Новотроїцьке, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_2 від 10.09.2018 №30/1449 (а.с.22).

12.03.2018 позивач отримав посвідчення серії НОМЕР_3 , згідно якого має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с.24).

Крім того, як вбачається з довідки Луцького прикордонного загону починаючи з липня 2015 року (2016, 2017) та до грудня 2018 року видатки на виплату індексації не передбачені, у зв`язку з цим нарахування та виплата індексації не здійснювалась (а.с.27).

Вважаючи бездіяльність відповідачів щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення та не виплати компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку протиправною, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 року №2017-III (далі Закон №2017-III) законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Статтею 19 Закону №2017-III передбачено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до статті 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною першою статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частини друга і третя статті 9 Закону №2011-XII).

Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.2001 року №1282-ХІІ (далі - Закон №1282-ХІІ) визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Як визначено статтею 1 Закону №1282-XII, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

За приписами статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Статтею 4 Закону №1282-XII встановлено підстави для проведення індексації, зокрема, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Законом України від 24.12.2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» у частині першій статті 4 Закону № 1282-XII цифри «101» замінено цифрами «103».

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Приписами частини другої статті 5 Закону №1282-XII передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Відповідно до статті 6 Закону №1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з статтею 9 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.

Таким чином, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюються на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначаються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 (далі Порядок №1078).

Як встановлено пунктом 1-1 Порядку №1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Відповідно до пункту 4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету (пункт 6 Порядку №1078).

Отже, на підприємства, установи, організації, незалежно від форм власності, покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Суд не погоджується з посиланнями відповідача 1 та відповідача 2 на пункт 6 Порядку №1078 та статтю 5 Закону №1282-XII, якими визначено, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, а також з посиланнями відповідача 2 на відсутність коштів для виплати індексації, як на підтвердження правомірності своїх дій по не виплаті позивачу індексації грошового забезпечення, оскільки невиплата індексації є обмеженням права позивача на оплату праці та не може залежати від наявності або відсутності фінансових ресурсів бюджету.

Положеннями Закону №1282-XII та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться, вищевказаними нормативно-правовими актами, у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.

Як вбачається з матеріалів справи єдиною підставою для невиплати позивачу індексації грошового забезпечення стала відсутність коштів для виплати індексації грошового забезпечення. Однак, відповідачами не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується Луцький та Донецький прикордонні загони, кошти на індексацію грошового забезпечення за вказаний період були відсутні.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.12.2018 року у справі №825/874/17.

Крім того, відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспіл9ьства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При цьому, суд при розгляді даної справи враховує практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 Рішення).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Крім того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5- рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Таким чином, вказані відповідачами обставини не позбавляють їх обов`язку провести індексацію грошового забезпечення позивача у встановленому законом порядку.

Як вбачається з прохальної частини позовної заяви позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність Луцького прикордонного загону щодо невиплати індексації грошового забезпечення за періоди 04.08.2016 по 15.09.2017 та з 12.09.2018 по 07.08.2019, у свою чергу, у запереченнях на відзив позивач просив позов задовольнити повністю за виключенням нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення з 01.12.2018 по 07.08.2019.

Довідкою нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з серпня 2016 року по серпень 2019 року підтверджується, що позивачу за період з серпня 2016 по листопад 2018 року індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась. У свою чергу, з грудня 2018 по серпень 2019 індексація грошового забезпечення позивачу була нарахована та виплачена.

Крім того, суд звертає увагу позивача, що згідно з витягу з наказу начальника Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби від 13.09.2017 №209-ос, позивача виключено зі списків частини та усіх видів забезпечення з 13.09.2017.

Враховуючи встановлені судом обставини, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності Луцького прикордонного загону щодо не нарахування та не виплати йому індексації грошового забезпечення та зобов`язанння нарахувати та виплати індексацію за вказаний період, підлягають до часткового задоволення, а саме, шляхом визнання протиправної бездіяльності відповідача 1 щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 04.08.2016 по 13.09.2017 та з 12.09.2018 по 30.11.2018.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Донецького прикордонного загону щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 15.09.2017 по 10.09.2018 та зобов`язання відповідача 2 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 15.09.2017 по 10.09.2018 суд зазначає наступне.

Як було встановлено судом позивач проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_9 з 15.09.2017 по 10.09.2018, водночас, доказів нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 15.09.2017 по 10.09.2018 відповідачем 2 не надано.

У свою чергу, твердження представника відповідача 2 про те, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення за період з 15.09.2017 по 10.09.2018 повинна здійснюватися за останнім місцем проходження військової служби суд вважає безпідставними, оскільки, як зазначив сам представник відповідача 2, грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується в органах Державної прикордонної служби за місцем служби. Тобто, у період з 15.09.2017 по 10.09.2018 нарахування ти виплату позивачу грошового забезпечення, в тому числі індексації, повинен був здійснювати саме Донецький прикордонний загін, оскільки позивач з 15.09.2017 був зарахований до списків особового складу загону та всіх видів забезпечення, а тому і протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за вказаний період допустив саме Донецький прикордонний загін.

Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги позивача у цій частині підлягають до задоволення.

Щодо виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-XII (далі Закон №3551-XII), відповідно до статті 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать, зокрема, учасники бойових дій.

Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час (стаття 5 Закону №3551-XII).

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 року №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-XII (далі - Закон №3543-XII) та «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1932-XII Про оборону України (далі - Закон № 1932-XII).

За визначенням статті 1 Закону №3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону №3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону №504/96-ВР.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року №260 (далі - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.

Крім того, безпідставним є твердження відповідача про те, що додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів, передбачена пунктом 12 статті 12 Закону №3551-ХІІ та статтею 16-2 Закону №504/96-ВР на час дії особливого періоду не надається, оскільки припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Дана позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, вказаними в постанові від 21.08.2019 року у зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Як було встановлено судом, позивач проходив військову службу в Луцькому прикордонному загоні з 04.08.2016 по 13.09.2017 та з 12.09.2018 по 07.08.2019 та у Донецькому прикордонному загоні з 15.09.2017 по 10.09.2018.

Крім того, в період з 15.09.2017 по 30.04.2018 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції, з 01.05.2018 по 10.09.2018 брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів на території Донецької області, н.п. Волноваха, н.п. Новотроїцьке, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_2 від 10.09.2018 №30/1449 та отримав 12.03.2018 посвідчення, згідно якого має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Таким чином, позивач набув право на додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ за період 2018-2019 роки, під час проходження військової служби у Луцькому та Донецькому прикордонному загоні.

З огляду на те, що ОСОБА_1 було звільнено з військової служби та проведено з ним остаточний розрахунок Луцьким прикордонним загоном, то виплату компенсації за всі невикористані ним дні додаткової відпустки передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ в період визначений підпунктами 17-18 статті 10-1 Закону №2011-XII мав здійснити Луцький прикордонний загін.

Таким чином, суд вважає, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідачем 1 протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ з 2018 року по 2019 рік.

У позовній заяві позивач просив визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік.

Разом з тим, у запереченнях на відзив, ОСОБА_1 вказує, що право на додаткову відпустку як учасника бойових дій у нього виникло з 2017, а тому відповідач 1 зобов`язаний нарахувати та виплатити вказану грошову компенсацію за період з 2017 року по 2019 рік.

Однак, суд вважає безпідставними твердження позивача про те, що право на додаткову відпустку як учасника бойових дій у нього виникло з 2017, оскільки посвідчення серії НОМЕР_3 , згідно якого позивач набув право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, було видане 12.03.2018, а тому саме з 2018 року позивач набув право на додаткову відпустку як учаснику бойових дій.

Отже, враховуючи вищезазначене, позовні вимоги в частині нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій підлягають до часткового задоволення, шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача 1 щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018, 2019 роки виходячи з грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на день звільнення з військової служби та зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2018, 2019 роки виходячи з грошового забезпечення позивача станом на день звільнення з військової служби.

Отже, перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Крім того, зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат пов`язаних із розглядом справи, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 257, 262 КАС України, на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 04 серпня 2016 року по 13 вересня 2017 року та з 12 вересня 2018 року по 30 листопада 2018 року.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 код, ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) індексацію грошового забезпечення за період з 04 серпня 2016 року по 13 вересня 2017 року та з 12 вересня 2018 року по 30 листопада 2018 року.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 15 вересня 2017 року по 10 вересня 2018 року.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) індексацію грошового забезпечення за період з 15 вересня 2017 року по 10 вересня 2018 року.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018, 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 код, ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2018, 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя О. О. Андрусенко