Справа № 640/10423/20
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2020-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправними дій, скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у м. Києві, в якому, з урахуванням уточнень у заяві від 12.06.2020, просить суд визнати протиправними дії державного виконавця, заступника начальника відділу Андросович Н.В. Шевченківського районного відділу ДВС ГтУЮ м. Києва та скасувати винесені нею постанови про відкриття виконавчого провадження від 07.04.2020 за виконавчим провадженням № 61750716 та постанови про відкриття виконавчого провадження від 09.04.2020 за виконавчим провадженням №61753726.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позов.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 07.04.2020 заступником начальника відділу Шевченківського РВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) Андросович Н.В. розглянуто супровідний лист про примусове виконання постанови № 60826156, виданої 11.03.2020 та прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 61750716 про стягнення з ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження в сумі 264,00 грн.

Зокрема, відкрито виконавче провадження з виконання постанови державного виконавця від 11.03.2020, якою для боржника у ВП № 6082615 (позивача у справі), визначено розмір витрат виконавчого провадження - 264 грн. При цьому, ВП № 6082615 стосувалось виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/1882-15-ц, виданого 10.09.2015, про стягнення з боржника на користь банку 2 216 822,00 грн.

Колегія суддів зауважує, що постанова про визначення витрат виконавчого провадження, на підставі якої прийнято оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження, не є предметом оскарження у даній справі, не скасована та є чинною.

09.04.2020 заступником начальника відділу Шевченківського РВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) Андросович Н.В. розглянуто супровідний лист про примусове виконання постанови № 60826156, виданої 07.04.2020 та прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 61750726 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 221 682,20 грн.

Так, відкрито виконавче провадження з виконання постанови від 07.04.2020 у ВП № 60826156 про стягнення з боржника (позивача) виконавчого збору у розмірі 221 682,20 грн.

Колегія суддів зауважує, що постанова про визначення витрат виконавчого провадження, на підставі якої прийнято оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження, не є предметом оскарження у даній справі, не скасована та є чинною.

Слід окремо зазначити, що постановою державного виконавця від 04.05.2020 об`єднані в одне провадження виконавчі провадження №№ 49926729, 61750716, 61753726, а саме у провадження № 61965811.

Між тим, позивач вважаючи свої права порушеними, а дії відповідача щодо відкриття виконавчих проваджень за постановами від 07.04.2020 та від 09.04.2020 протиправними, звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив, зокрема, з того, що державний виконавець Шевченківського РВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) Андросович Н.В., у відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України, діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що також свідчить про відсутність підстав для скасування постанови від 07.04.2020 про відкриття виконавчого провадження № 61750716 та постанови від 09.04.2020 про відкриття виконавчого провадження № 61753726.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

За правилами ст. 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Колегія суддів зазначає, що постанова від 11.03.2020 № 60826156 про стягнення з ОСОБА_2 витрат виконавчого провадження в сумі 264,00 грн. і постанова від 07.04.2020 № 61750726 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 221 682,20 грн., у розумінні ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження", є виконавчими документами. Відтак на підставі таких виконавчих документів (постанов) державний виконавець, у разі відповідності останніх вимогам, встановленим ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", зобов`язаний був прийняти їх до примусового виконанню та відкрити виконавчі провадження.

Апелянт наголошує на ті обставини, що виконавче провадження № 61750726, в межах якого і були прийняті постанови від 11.03.2020 про стягнення витрат виконавчого провадження та від 07.04.2020 про стягнення виконавчого збору закінчено у зв`язку з прийняттям постанови про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі заяви стягувача - ПАТ КБ "Надра", у зв`язку з чим державним виконавцем не проводилось жодних виконавчий дій з примусового виконання виконавчого документа ПАТ КБ "Надра", а відтак акцентує увагу суду на протиправності постанов від 11.03.2020 про стягнення витрат виконавчого провадження та від 07.04.2020 про стягнення виконавчого збору.

Разом з тим, позивачем не надано, а колегією суддів, як і судом першої інстанції, не встановлено обставин скасування постанов від 11.03.2020 № 60826156 про стягнення витрат виконавчого провадження та від 07.04.2020 № 61750726 про стягнення виконавчого збору на момент прийняття державним виконавцем оскаржуваних постанов про відкриття провадження.

Тобто, на момент прийняття відповідачем спірних постанов зазначені вище виконавчі документи (постанови) були чинними та підлягали обов`язковому прийняттю до виконання державним виконавцем, що свідчить про відсутність підстав для не прийняття постанов спірних постанов.

Колегією суддів не встановлено обставин, визначених у ч. 4. ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", які б зумовлювали повернення виконавчого документу (постанов про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження) стягувачу без прийняття до виконання.

Також, колегія суддів зауважує, що постанови про відкриття виконавчого провадження містять реквізити, визначені у ч. 1 ст. 4 зазначеного Закону.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що державний виконавець при винесенні оскаржуваних постанов діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Позивачем не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано належних та допустимих доказів які б свідчили про протиправність оскаржуваних рішень суб`єкта владних повноважень, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.

Повний текст постанови виготовлено 03.06.2020.