Справа № 120/1079/20-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2020-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 серпня 2020 р. Справа № 120/1079/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса М.Б., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Центральна районна клінічна лікарня Вінницької районної ради про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ:

У Вінницький окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Комунального некомерційного підприємства Центральна районна клінічна лікарня Вінницької районної ради (далі - відповідач, КНП "Вінницька ЦРКЛ"). У позовній заяві позивач просить:

- визнати протиправною відмову відповідача у ненаданні інформації на запит про надання інформації від 02.09.2019;

- зобов`язати відповідача розглянути запит та надати повну інформацію на запит про надання інформації від 02.09.2019.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.09.2019 позивач звернулася до відповідача із запитом про надання інформації, щодо встановлення шлагбауму при в`їзді на територію лікарні.

04.09.2019 відповідачем надана відповідь на запит про надання інформації від 02.09.2019, у якій позивача повідомлено, що інформація щодо встановлення шлагбауму вже надавалася у відповіді на запит від 29.08.2019 № 1054.

Позивач вважає, що відповідь на запит про надання інформації від 02.09.2019 була надана не по суті запитуваної інформації та без належно оформленої відмови.

У зв`язку із ненаданням відповіді на запит позивач звернувся із цим адміністративним позовом до суду.

Ухвалою від 13.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому проваджені). Крім того, відповідачу встановлено 15-ти денний строк з дня отримання копії ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву в порядку передбаченому статтею 162 КАС України.

22.04.2020 поштою до суду надійшло клопотання відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін (вх. № 11406/20) та відзив на позовну заяву (вх. № 11407/20), в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову. Зазначені процесуальні документи підписані адвокатом Кордонським О.В.

24.04.2020 на адресу суду від позивача надійшли додаткові пояснення у яких позивач просить залишити відзив на позовну заяву без розгляду та повернути особі що його подала.

Обґрунтовуючи пояснення позивач зазначив, що додані до відзиву копії договору про надання правничої допомоги та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю не вважаються документами, які підтверджують повноваження адвоката на вчинення певних дій, оскільки ст. 59 КАС України визначено, що повноваження адвоката, як представника підтверджується довіреністю або ордером.

Ухвалою від 29.04.2020 клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін та відзив на позовну заяву КНП "Вінницька ЦРКЛ" за підписом адвоката Кордонського О.В. залишено без розгляду, оскільки адвокатом не подано належних документів у підтвердження його повноважень на представництво інтересів відповідача.

Також роз`яснено відповідачу, що згідно Закону України від 30.03.2020 № 540-IX процесуальний строк щодо подання відзиву продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Ухвалою від 17.06.2020 розгляд справи продовжено за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, та призначено справу до розгляду на 04.08.2020 о 10:00 год.

22.06.2020 поштою до суду надійшло клопотання відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін (вх. № 16598) та відзив на позовну заяву (вх. № 16599), в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову.

Відзив мотивовано тим, що в провадженні Вінницького окружного адміністративного суду вже знаходяться адміністративні справи № 120/889/20-а, № 120/1356/20-а за позовом ОСОБА_1 до КНП "Вінницька ЦРКЛ" про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії з тим самим предметом позову та з тих самих підстав. А тому посилання позивача у позовній заяві, що ним не подано іншого позову до цього самого відповідача з тим самим предметом позову та з тих самих підстав не відповідає дійсності.

З огляду на викладене відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

04.08.2020 на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату, оскільки Постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641 продовжено дію карантину з 01.08.2020 по 31.08.2020 на всій території України.

Ухвалою від 04.08.2020 у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи відмовлено та вирішено продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступне.

02.09.2019 позивач звернувся до КНП "Вінницька ЦРКЛ", як розпорядника інформації, в порядку Закону України "Про доступ до публічної інформації", із запитом про надання інформації, у якому просив:

1) надати інформацію, де вказати, якими саме суб`єктами господарювання було здійснено встановлення та монтаж шлагбауму та обладнання із зазначенням повної назви цього суб`єкта господарювання, код ЄДРПОУ, номер телефону, юридична і (або) повна фактична адреса, ПІБ керівника та надати завірені належним чином копії договорів, актів приймання передачі та копії накладних, платіжних доручень і т.д. на підставі яких здійснено встановлення шлагбауму та обладнання;

3) надати інформацію де вказати коли і на підставі яких нормативно - правових актів і (або) інших документів (рішень, наказів і т.д.) (надати їх копії) посадовими (службовими) особами КНП "Вінницька ЦРКЛ" (вказати ПІБ та займану посаду) було прийнято рішення про встановлення шлагбауму та обладнання саме цими особами і (або) суб`єктами господарювання;

4) надати відповідь на вказаний запит та надати інформацію вказану у запиті у встановлений законодавством термін. Відповідь на запит, інформацію та копії запитуваних документів на адресу: 21030, м. Вінниця, пров. Добролюбова, буд. 21 та шляхом надсилання на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4).

Листом від 04.09.2019 № 1086 запитуваної позивачем інформації не надано, однак повідомлено про те, що на аналогічні запити позивача від 20.08.2019 № 22, від 22.08.2019 № 24, від 27.08.2019 № 25, від 29.08.2019 № 26 відповідь у межах чинного Закону України "Про доступ до публічної інформації", вже надавалась листом від 29.08.2019 № 1054 (а.с.6).

Встановлено, що листом від 29.08.2019 № 1054 на який зіслався відповідач у відзиві, у відповідь на інші запити, позивача повідомлено наступне:

- шлагбаум був придбаний не за бюджетні кошти, тому запит в частині надання інформації, яку на думку позивача, про використання бюджетних коштів на закупівлю та встановлення шлагбауму, не підлягає задоволенню;

- шлагбаум був встановлений не на проїзді загального користування, а на території земельної ділянки, наданої в користування Вінницькій центральній районній клінічній лікарні;

- основними нормативно-правовими актами, що регулюють земельні правовідносини лікувальних закладів є Земельний кодекс України, державні санітарні норми і правила, державні будівельні норми України (а.с.7).

Вважаючи, що відповідачем не надано інформацію на інформаційний запит від 02.09.2019, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Правовідносини, які складаються у сфері розгляду звернень суб`єктів стосовно отримання інформації, врегульовані Конституцією України та відповідними спеціальними законами, а саме Законом України "Про інформацію" від 02.10.1996 № 2657-XII (далі - Закон від 02.10.1996 № 2657-XII) та Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон від 13.01.2011 № 2939-VI).

Згідно з ч. 2 ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Закон від 02.10.1996 № 2657-XII визначає, що кожен має право на вільне одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Статтею 1 Закону від 02.10.1996 № 2657-XII визначено, що інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

У свою чергу порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначено Законом від 13.01.2011 № 2939-VI.

При цьому суд враховує, що інформаційний запит позивача від 02.09.2019 був ним поданий саме в порядку, визначеному цим Законом, а тому суд надає оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами у зв`язку з поданням та розглядом такого запиту саме з урахуванням вимог Закону від 13.01.2011 № 2939-VI.

Відповідно до статті 1 Закону від 13.01.2011 № 2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 3 Закону від 13.01.2011 № 2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє, максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.

Відповідно до статті 5 Закону від 13.01.2011 № 2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.

Згідно із статтею 12 Закону від 13.01.2011 № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Щодо статусу відповідача як розпорядника публічної інформації, то суд враховує наступне.

Відповідно до п. 2-3 ч. 1 ст. 13 Закону від 13.01.2011 № 2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків.

Відтак, комунальні заклади охорони здоров`я, що надають медичні послуги є розпорядниками інформації зокрема щодо використання бюджетних коштів та інформації пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків, а зазначена інформація вважається публічною.

Висновок суду узгоджується із роз`ясненнями щодо застосування норм Закону від 13.01.2011 № 2939-VI наданими у п. 2.4 - 2.5 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 № 10 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації".

Як встановлено із змісту запиту від 02.09.2019 його предметом стала інформація про встановлення шлагбауму, тобто стосується використання бюджетних коштів відповідачем.

В силу вимог п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону від 13.01.2011 № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані надати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації.

Згідно з положеннями ст. 19 Закону від 13.01.2011 № 2939-VI під запитом на інформацію розуміється прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі.

У відповідності до частини першої статті 20 Закону від 13.01.2011 № 2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Частиною четвертою тієї ж статті закріплено, що у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відтак, право позивача звертатись із інформаційними запитами та отримати інформацію кореспондує обов`язок відповідача який володіє статусом розпорядника публічної інформації розглянути запит та надати достовірну, точну та повну інформацію у встановлені Законом строки.

Статтею 23 Закону від 13.01.2011 № 2939-VI закріплено право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядника інформації та передбачено, що такі рішення, дії або бездіяльність можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити, у тому числі, ненадання відповіді на запит на інформацію.

Судом встановлено, що 02.09.2019 позивач звернувся до КНП "Вінницька ЦРКЛ", як розпорядника інформації, в порядку Закону України "Про доступ до публічної інформації", із запитом про надання інформації.

В свою чергу, відповідач листом від 04.09.2019 № 1086 щодо поставлених питань повідомив про те, що КНП "Вінницька ЦРКЛ" надавало відповідь на аналогічні запити у листі від 29.08.2019 № 1054.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону від 13.01.2011 № 2939-VI, відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Надавши правову оцінку обставина у справі, суд погоджується з позицією позивача, що відповідачем надано відповідь не по суті запиту, а тому такі дії кваліфікуються як неправомірна відмова в наданні інформації.

Відтак, суд доходить висновку, що заявлена позовна вимога про визнання протиправною відмови відповідача у ненаданні інформації на запит підлягає задоволенню.

Щодо аргументів відповідача про зловживання позивачем своїм правом на отримання публічної інформації, то суд оцінює їх критично із таких міркувань.

Суд зазначає, що чинний Законом від 13.01.2011 № 2939-VI не містить поняття «зловживання запитувачем своїм правом на доступ до публічної інформації» як і не містить норм про те, які дії запитувача можуть бути кваліфіковані як зловживання правом.

Виходячи із Конституційного принципу "свободи" у поведінці фізичної особи ("дозволено все, що прямо не заборонено законом"), дії позивача щодо надіслання чотирьох запитів у серпні 2029 року із аналогічним чи подібним предметом на момент розгляду цієї справи не можуть вважатися зловживанням правом на доступ до публічної інформації, адже така поведінка не обмежена законом.

Однак, з метою врегулювання правовідносин пов`язаних із зловживанням правом на доступ до публічної інформації, 15.06.2020 у Верховній Раді України зареєстровано Проект Закону про внесення змін до Закону України "Про доступ до публічної інформації" № реєстрації 3660 щодо надання відповідей на запити.

У пояснювальній записці до цього законопроекту зазначено: "Надавши право на отримання публічної інформації законодавцем не було враховано того фактору, що деякі запитувачі публічної інформації є недобросовісними та реалізуючи своє право на доступ до публічної інформації зловживають ним. Часто до органів державної влади та органів місцевого самоврядування звертаються одні й ті ж самі особи із запитами на отримання публічної інформації. Одноразово, в один день, однією особою може бути подано близько 40 (сорока) і більше запитів на отримання публічної інформації".

У вказаному проекті Закону № 3660 запропоновано передбачити відповідальність за зловживання запитувачами своїм правом на доступ до публічної інформації, а частину другу статті 19 викласти в такій редакції: «Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. При цьому кількість таких запитів на інформацію від одного запитувача не може перевищувати п`яти запитів в тиждень».

Отже, так як поведінка запитувача щодо направлення декількох запитів на момент прийняття рішення судом не заборонена законом, відтак не може вважатися неправомірною, суд не погоджується із твердженнями відповідача про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Щодо аргументів відповідача про наявність в провадженні Вінницького окружного адміністративного суду тотожних справ № 120/889/20-а, № 120/1356/20-а за позовом ОСОБА_1 до КНП "Вінницька ЦРКЛ", то такі оцінюються критично, адже предмет оскарження у вказаних відповідачем справах не є ідентичним із предметом позову у цій адміністративній справі.

Визначаючись із способом захисту прав позивача шляхом зобов`язання відповідача розглянути запит про надання інформації від 02.09.2019, суд зазначає наступне.

У запиті про надання публічної інформації позивач просив відповідача надати запитувану інформацію та копії запитуваних документів у встановлений законодавством термін, шляхом надсилання поштового листа на адресу: 21030, м. Вінниця, пров. Добролюбова, буд. 21 та шляхом надсилання на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4).

Згідно з п. 1 ч. 5 ст. 19 Закону від 13.01.2011 № 2939-VI запит на інформацію має містити, зокрема ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є.

Розділовий сурядний сполучник "або", який вживається у нормі п. 1 ч. 5 ст. 19 Закону від 13.01.2011 № 2939-VI при мовному її тлумаченні, дає підстави вважати, що поєднані у тексті правової норми елементи запиту, зокрема "поштова адреса" та "адреса електронної пошти" (за її наявності) є "рівноправними" складовими запиту. Тому, закон надає запитувачу інформації право зазначити у запиті альтернативно або його поштову адресу, або адресу електронної пошти. При цьому, зазначення у запиті обох адрес не є підставою для виникнення у відповідача обов`язку направити відповідь на запит і на поштову і на електронну адресу запитувача, оскільки за умови "рівноправності" обох способів отримання інформації таке буде свідчити про подвійне виконання обов`язку про надання інформації за одним запитом.

При цьому суд звертає увагу на роз`яснення, що надані у п. 11.2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 № 10 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації" де зазначено, що особа має право вибирати на власний розсуд форму копій документів, які вона запитує, а саме паперову чи електронну.

У разі якщо переведення в електронну форму (сканування) не є технічно неможливим та не покладає на розпорядника надмірний тягар, враховуючи ресурсні можливості, вимога щодо надання копії документів у сканованій формі повинна бути задоволена.

У п. 10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 № 10 роз`яснено: "частиною п`ятою статті 19 Закону № 2939-VI, зокрема, передбачено можливість зазначення у запиті лише електронної адреси. Це свідчить про можливість обрання виключно електронної форми листування з розпорядником інформації і, відповідно, отримання відповіді на запит тільки на електронну адресу.

У разі якщо запитувач просить надати відповідь на електронну адресу, розпорядник інформації повинен з дотриманням вимог діловодства оформити лист-відповідь (поставити підпис, указати посаду, дату і номер реєстрації листа) та надіслати його у сканованому вигляді на електронну адресу запитувача".

Таким чином, змістовний аналіз положень ч. 5 ст. 19 Закону № 2939-VІ дає підстави зробити висновок про можливість обрання запитувачем інформації виключно електронної форми листування з розпорядником інформації і, відповідно, отримання у такому разі відповіді на запит тільки на електронну адресу у сканованому вигляді за умови наявності для цього технічної можливості у розпорядника. Однак, у тому випадку коли у запиті позивача було вказано обидва способи отримання інформації, відповідач вправі на власний розсуд обрати один із них.

Суд звертає увагу, що у запиті від 02.09.2019 позивач визначив одразу два способи отримання відповіді на запит, а саме шляхом надсилання поштового листа на адресу: 21030, м. Вінниця, пров. Добролюбова, буд. 21 та шляхом надсилання електронного листа на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд зазначає, що надання інформації альтернативно у письмовій або в електронній формі є допустимим, однак як зазначалося вище, запитувач не вправі одночасно вимагати двічі надати йому інформацію на один запит. Тому, у разі зазначення в запиті одразу двох форм (способів) отримання інформації, позивач тим самим надає відповідачу можливість вибору способу листування із запитувачем інформації.

З огляду на зазначене, а також беручи до уваги обставини, встановлені під час розгляду цієї справи, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог зобов`язального характеру у спосіб зобов`язання відповідача повторно розглянути запит позивача про надання інформації від 02.09.2019 з урахуванням висновків суду.

Щодо процесуального питання про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3999,00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 - 3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням "Адвокатська компанія "Якименко та партнери" в особі його президента Якименка О .О. укладено Договір № 17 від 13.02.2019 про надання правової допомоги.

Згідно з пунктом 1.1 цього договору адвокатське об`єднання приймає на себе доручення від клієнта надавати останньому та в його інтересах оплату правову допомогу, на умовах, визначених цим Договором, а саме складання позовної заяви про оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядника публічної інформації, у частині доступу до публічної інформації, у зв`язку із ненаданням інформації на запит від 02.09.2019 КНП "Вінницька ЦРКЛ".

Пунктом 2.1 договору визначено, що вартість правової допомоги (гонорар) за цим договором зазначається в акті приймання-передачі наданих послуг.

Відповідно до пунктів 2.2 та 2.3 договору вартість 1 (однієї) години часу витраченої на надання послуг становить 665,00 грн. Клієнт зобов`язується здійснити відшкодування адвокатському об`єднанню понесених ним фактичних витрат, пов`язаних з виконанням даного доручення, на підставі відповідних фінансових документів.

Вартість правової допомоги (гонорар) за цим договором зазначається в акті приймання-передачі наданих послуг (а.с.16-17).

Приписами частини 4 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з акта приймання-передачі наданої правової допомоги від 14.02.2020, на виконання умов договору № 17 від 13.02.2019 адвокатом Кравчуком М.О. позивачу надано правничу допомогу у виді складання позовної заяви про оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядника публічної інформації у частині доступу до публічної інформації, у зв`язку з ненаданням інформації на запит від 02.09.2019 КНП "Вінницька ЦРКЛ" - вартістю 3990,00 грн. При цьому загальна вартість наданих послуг розраховувалась наступним чином: 665,00 (грн) х 6 (год) = 3990,00 грн.

Згідно з меморіальним ордером № 33893204.1 від 13.02.2020 позивач оплатив гонорар адвоката в сумі 3990,00 грн за надання правничої допомоги згідно з Договором № 17 від 13.02.2020.

Суд зазначає, що із договору про надання правової допомоги № 17 від 13.02.2019 встановлено, що останній складено у 2019 році, однак із ордеру серія АВ № 1003221, акту приймання - передачі наданих послуг від 14.02.2020, меморіального ордеру від 13.02.2020 № 33893204.1 та детального опису виконаних робіт від 24.03.2020 встановлено, що правова допомога надана саме у частині доступу до публічної інформації згідно запиту від 02.09.2019, а тому дає суду підстави вважати, що зазначення " 2019" є опискою.

Отже, витрати позивача в розмірі 3990,00 грн на професійну правничу допомогу дійсно мали місце та повністю доводяться належними і допустимим доказами.

Водночас обов`язок доведення неспівмірності таких витрат законом покладено на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, тобто, у даному випадку, на відповідача.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку тим доказам і доводам, що наводяться сторонами у справі. Тобто суд не може діяти на користь будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам судочинства. Таким чином, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони. Саме інша сторона зобов`язана довести неспівмірність заявлених опонентом витрат.

З огляду на викладене та беручи до уваги відсутність клопотання відповідача про зменшення витрат позивача на правничу допомогу та обґрунтованих заперечень відповідача щодо розміру таких витрат, суд доходить висновку, що витрати позивача на правничу допомогу не можуть бути зменшені за ініціативою суду та підлягають відшкодуванню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір в розмірі 840,80 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3990 грн. належить стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Комунального некомерційного підприємства "Вінницька Центральна районна клінічна лікарня" Вінницької районної ради щодо неправомірної відмови в наданні інформації на запит ОСОБА_1 про надання інформації від 02.09.2019.

Зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство "Вінницька Центральна районна клінічна лікарня" Вінницької районної ради повторно розглянути запит Рубеля Олега Володимировича про надання інформації від 02.09.2019, з урахуванням висновків суду.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3990,00 грн. (три тисячі дев`ятсот дев`яносто гривень 00 копійок) в загальній сумі 4830,80 грн. (чотири тисячі вісімсот тридцять гривень 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Комунального некомерційного підприємства "Вінницька Центральна районна клінічна лікарня" Вінницької районної ради.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );

Відповідач: Комунальне некомерційне підприємство "Вінницька Центральна районна клінічна лікарня" Вінницької районної ради (вул. Хмельницьке шосе, 92, м. Вінниця, 21029, ).

Суддя Богоніс Михайло Богданович