Справа № 640/23417/19
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2020-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2020 року м. Київ № 640/23417/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач або ДМС України), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» № 246 від 04.09.2019 в частині п. 18 підпунктів 18.1 та 18.2, а саме:

18. На підставі висновку УДМС у Черкаській області від 29.08.2019 стосовно громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 :

18.1. Визнати недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 13.08.2002 та серії НОМЕР_4 від 08.09.2004;

18.2. Начальникові ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Гузю В.В. за місцем проживання іноземки забезпечити вилучення зазначених у підпункті 18.1 пункту 18 наказу посвідок на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 22.05.2002 її було документовано тимчасовою посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 з терміном дії до 13.08.2004, а 08.09.2004 посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 з терміном дії «безстроково». Однак, відповідачем прийнято спірний наказ, яким визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 13.08.2002 та серії НОМЕР_4 від 08.09.2004, з тих підстав, що позивач подала про себе свідомо неправдиві відомості так як всупереч п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» перебувала у шлюбі лише півроку.

Позивач вважає, що такий наказ відповідача є протиправним та таким, що грубо порушує законодавство України, а також порушує її права, свободи та законні інтереси, оскільки вона набула право на постійне проживання в Україні у встановленому порядку, докази подання недостовірних відомостей для оформлення посвідок на постійне проживання в Україні відсутні, тому наказ про визнання посвідок недійсними є неправомірним та підлягає скасуванню.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що висновком за результатами службової перевірки матеріалів справи громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про залишення на постійне проживання в Україні встановлено, що звернення ОСОБА_1 із заявою про надання дозволу на постійне проживання в Україні станом на 13.02.2002 на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як такої що перебуває у шлюбі з громадянином України понад два роки, суперечить вимогам Закону України «Про імміграцію», оскільки на дату подання заяви остання подала про себе неправдиві відомості так як перебувала у шлюбі лише півроку.

У зв`язку з наведеним відповідач вважає, що приймаючи оскаржуваний наказ в частині, що стосується ОСОБА_1 , він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України.

Позивач надала відповідь на відзив, у якому наголошувала на тому, що заповнюючи заяву про надання дозволу про залишення на постійне місце проживання в Україні особисто повідомляла працівників уповноваженого органу про факт перебування у шлюбі з громадянином України півроку, з урахуванням чого прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію та документування ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання в Україні відбулось через недбалість державного органу, яка полягала у недобросовісному виконанні своїх обов`язків щодо перевірки документів та підстав для видачі відповідних документів.

В контексті наведеного позивач зазначає, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.12.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі №640/23417/19 та вирішено здійснювати її розгляд без повідомлення (виклику) учасників справи та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

23 грудня 2019 року від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Вирішуючи питання про наявність підстав для розгляду адміністративної справи № 640/23417/19 у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, суд виходить з наступного.

Статтею 12 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Особливості розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження встановлені статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 5 вказаної статті, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Тобто, за загальним правилом, відкриті у спрощеному позовному провадженні справи розглядаються судом без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 6 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін:

1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу;

2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Так, відповідачем подано до суду клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Водночас, зміст клопотання не дає підстав стверджувати, що повне та всебічне з`ясування усіх обставин у справі потребує проведення судового засідання чи заслуховування пояснень сторін.

Зазначаючи про необхідність розгляду справи у судовому засіданні з повідомлення (викликом) сторін, відповідач не зазначив, встановлення яких обставин у справі є неможливим шляхом аналізу письмових доказів і пояснень та вимагає проведення судового засідання.

Ураховуючи, що будь-яких вагомих підстав для її розгляду у судовому засіданні відповідач не зазначив, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка Російської Федерації.

Як убачається з матеріалів справи, 13.02.2002 ОСОБА_1 звернулась до ВДГП та ІС Корсунь-Шевченківського РВ УМВС України в Черкаській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну поза квотою імміграції на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», в зв`язку із тим, що остання перебуває у шлюбі з громадянином України.

22.05.2002 ВПР і МР УАСМ УМВС України в Черкаській області позивача документовано тимчасовою посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 з терміном дії до 13.08.2004.

08.09.2004 ОСОБА_1 документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 з терміном дії «безстроково».

29.08.2019 УДМС України в Черкаській області прийнято висновок за результатами службової перевірки матеріалів справи громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про залишення на постійне проживання в Україні, у якому встановлено, що звернення ОСОБА_1 із заявою про надання дозволу на постійне проживання в Україні станом на 13.02.2002 на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як такої що перебуває у шлюбі з громадянином України понад два роки, суперечить вимогам Закону України «Про імміграцію», оскільки на дату подання заяви остання подала про себе неправдиві відомості так як перебувала у шлюбі лише півроку. З урахуванням наведеного встановлено, що рішення про оформлення та видачу посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 прийняте з порушенням вимог законодавства, у зв`язку з чим видана на його підставі посвідка згідно з вимогами підпункту 8 пункту 72, абзацу третього пункту 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 25.04.2018 повинна бути визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню наказом ДМС.

04.09.2019 ДМС України прийнято наказ № 246 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», пунктом 18 (підпункти 18.1-18.2) якого на підставі висновку УДМС у Черкаській області від 29.08.2019 стосовно громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 : визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 13.08.2002 та серії НОМЕР_4 від 08.09.2004; начальникові ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Гузю В.В. за місцем проживання іноземки наказано забезпечити вилучення зазначених у підпункті 18.1 пункту 18 наказу посвідок на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

29.10.2019 адвокатом Бут В.А. в інтересах позивача подано до Управління ДМС в Черкаській області запит щодо підстав для прийняття рішення про визнання посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_4 недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, а також належним чином засвідчену копію такого рішення.

Листом від 11.11.2019 № 7101.3-10170/71.1-19 Управлінням ДМС в Черкаській області повідомлено, що 22.05.2002 ВПР і MP УACM УМВС України в Черкаській області громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 було дозволено залишитися на постійне проживання в Україні та 13.08.2002 документовано тимчасовою посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , терміном дії до 13.08.2004 року, яку вона обміняла на посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_4 та відповідно до якої проживала на території України.

Проте, 07.08.2001 року набрав чинності Закон України «Про імміграцію», де пунктом 1 частиною 3 статті 4 цього Закону передбачено надання дозволу на імміграцію поза квотою одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки є громадянином України, дітям і батькам громадян України. Тобто, на момент подачі документів для отримання дозволу на імміграцію, відповідно до п.1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з громадянином України тільки півроку.

Враховуючи вищевикладене, дозвіл на залишення на постійне проживання в Україні та документування посвідкою на постійне проживання Україні надано всупереч вимогам законодавства України, інших підстав отримання дозволу на імміграцію в Україну, крім шлюбу з громадянином України, до УДМС України в Черкаській області для надання відповідного. висновку не надходило.

На підставі підпункту 8 пункту 72, абзацу третього пункту 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321, наказу ДМС України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» від 04.09.2019 № 246, посвідка на постійне проживання: серії НОМЕР_4 від 08.09.2004 року, видана громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 , визнана недійсною та такої підлягає вилученню та знищенню.

Не погоджуючись з вказаним наказом, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про імміграцію» особі, яка постійно проживає за межами України і отримала дозвіл на імміграцію, дипломатичне представництво чи консульська установа України за її зверненням оформляють довгострокову візу. Зазначена особа в`їжджає на територію України в порядку, встановленому законодавством України.

Після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п`яти робочих днів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому довгостроковою візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 25.04.2018 (далі - Порядок №321)

Пунктом 1 Порядку № 321 передбачено, що посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 321 посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території.

Згідно з пунктом 9 Порядку № 321 оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» (далі - Центр).

Відповідно до пункту 14 Порядку № 321 ДМС має право отримувати інформацію про особу з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, в обсязі, необхідному для ідентифікації особи у зв`язку з оформленням посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміном.

Доступ до зазначеної інформації здійснюється з дотриманням вимог Закону України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах».

У разі відсутності можливості надання ДМС прямого доступу до наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, або надіслання запитів в електронній формі захищеними каналами зв`язку отримання відомостей про особу здійснюється шляхом надсилання запитів та надання відповідей на них у паперовій формі.

Згідно з пунктом 16 Порядку №321 документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до пункту 21 Порядку №321 працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32 - 34 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування/проживання іноземця або особи без громадянства на території України, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.

Згідно з пунктом 22 Порядку №321 у разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта з використанням електронного цифрового підпису та із застосуванням засобів Реєстру формує заяву-анкету (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Реєстрація заяви-анкети здійснюється із застосуванням засобів Реєстру під час її формування.

Відповідно до пункту 32 Порядку №321 для оформлення посвідки іноземець або особа без громадянства подають:

1) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, з візою типу D, якщо інше не передбачено законодавством і міжнародними договорами України;

2) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником;

3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку;

4) копію рішення про надання дозволу на імміграцію;

5) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Іноземець або особа без громадянства під час подання документів для оформлення посвідки пред`являють працівникові територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2 і 5 цього пункту.

До заяви-анкети додаються оригінали документа, зазначеного у підпункті 3 цього пункту, і документа, що підтверджує сплату адміністративного збору, та копії документів, зазначених у підпунктах 1, 2 і 4 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору, засвідчені працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки "Згідно з оригіналом" та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів та дати.

Оригінали документів, зазначених у підпунктах 1 і 2 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору повертаються іноземцеві або особі без громадянства.

Згідно з пунктом 37 Порядку №321 ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру, та відомчої інформаційної системи ДМС.

Перевірка законності перебування іноземця або особи без громадянства на території України здійснюється з використанням засобів інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, «Аркан» або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби, відповідь на які Адміністрація Держприкордонслужби надає протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

Згідно з пунктом 38 Порядку №321 рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі.

В силу підпункту 8 пункту 72 Порядку №321 посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі:

1) коли вона підлягає обміну у зв`язку із зміною інформації, внесеної до посвідки (крім додаткової змінної інформації);

2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки;

3) непридатності посвідки для подальшого використання;

4) скасування посвідки;

5) коли вона заявлена як втрачена або викрадена;

6) смерті особи, якій видано посвідку;

7) закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін такої посвідки до закінчення строку її дії;

8) оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства;

9) неотримання посвідки іноземцем або особою без громадянства протягом шести місяців;

10) коли іноземець або особа без громадянства не звернулися для її обміну у строки, визначені пунктом 18 цього Порядку.

Згідно з пунктом 73 Порядку №321 у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.

За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.

На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.

Повідомлення про визнання наказом ДМС посвідки недійсною видається територіальним органом ДМС, визначеним у наказі ДМС, іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його отримання від ДМС.

Іноземець або особа без громадянства, щодо яких прийнято рішення про визнання посвідки недійсною, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та в разі відсутності підстав для подальшого тимчасового перебування на території України на законних підставах зобов`язані виїхати за межі України в семиденний строк з дня отримання повідомлення про це.

Відповідно до пункту 74 Порядку №321 недійсна посвідка, подана або виявлена у пункті пропуску через державний кордон, вилучається посадовою особою Держприкордонслужби та протягом 10 робочих днів повертається для знищення до територіального органу/територіального підрозділу ДМС за місцем її видачі.

Згідно з пунктом 75 Порядку №321 посвідки знищуються територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який їх видав.

Посвідки, визнані недійсними відповідно до наказу ДМС, знищуються територіальним органом, визначеним у наказі.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу, то підставою для визнання посвідок на постійне проживання ОСОБА_1 недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню зазначено підпункт 8 пункту 72 Порядку № 321, а саме «оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства».

За твердженням відповідача, за результатами службової перевірки установлено, що ОСОБА_1 , звернувшись із заявою про надання дозволу на постійне проживання в Україні від 13.02.2002 подала про себе свідомо неправдиві відомості так як всупереч п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» перебувала у шлюбі лише півроку, з урахуванням чого рішення про оформлення та видачу посвідки серії НОМЕР_4 прийняте з порушенням вимог законодавства.

Як було зазначено судом вище, 13.02.2002 ОСОБА_1 подано до ВДГП та ІС Корсунь-Шевченківського РВ УМВС України в Черкаській області заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну поза квотою імміграції на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», в зв`язку із тим, що остання перебуває у шлюбі з громадянином України.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, позивачем було надано усі документи, необхідні для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Судом встановлено що між позивачем та ОСОБА_3 18.08.2001 у відділі реєстрації актів цивільного стану Корсунь-Шевченківського управління юстиції Черкаської області був зареєстрований шлюб.

Наведене свідчить, що на момент подання документів для отримання дозволу на імміграцію відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» позивач перебувала у шлюбі з громадянином України 5 місяців 26 днів.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем уповноваженому органу надавалися всі документи, необхідні для оформлення позивачу посвідки на тимчасове проживання в Україні.

На час оформлення позивачу посвідки на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 відповідачем здійснено відповідну перевірку законності перебування позивача на території України та, відповідно, не було встановлено підстав відмови в оформленні позивачу посвідки на проживання в Україні.

Крім цього, на момент оформлення позивачу посвідки на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 , уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не виявив, у зв`язку із чим було оформлено позивачу посвідку на тимчасове проживання.

При цьому, 08.09.2004 ОСОБА_1 документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 з терміном дії «безстроково».

Крім того, суд ураховує доводи позивача про те, що ОСОБА_1 повідомляла працівників уповноваженого органу про факт перебування у шлюбі півроку на момент подання заяви про надання дозволу про залишення на постійне місце проживання в Україні.

Проте, відповідач за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для оформлення позивачу посвідки на тимчасове проживання в Україні та продовження строку її дії, прийняв оскаржуваний наказ про визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 13.08.2002 та серії НОМЕР_4 від 08.09.2004.

Суд звертає увагу, що намагання виправити допущену в минулому органом влади помилку не може мати наслідком непропорційне втручання в нове право відповідача та перекладати на нього всі негативні наслідки такої помилки, оскільки задоволення позову з формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка проживає в Україні протягом тривалого часу, а отже, порушить справедливий баланс інтересів сторін.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 «Рисовський проти України» зазначив, що ризик будь - якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Так, розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є «гарантією стабільності суспільних відносин», яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

Аналогічна позиція викладене, зокрема в рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009, відповідно до якої, рішення суб`єкта владних повноважень повинні бути гарантією стабільності суспільних відносин, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

З огляду на наведене та ураховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» № 246 від 04.09.2019 в частині підпунктів 18.1, 18.2 п. 18 не можна вважати таким, що прийнятий відповідно до вимог законодавства, своєчасно та пропорційно, тобто з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні з адміністративним позовом до суду було сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією від 26.11.2019 № 27504 (а.с.5).

Враховуючи задоволення позовних вимог, сплачений позивачем за звернення з позовною заявою судовий збір у сумі 768,40 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» № 246 від 04.09.2019 в частині підпунктів 18.1, 18.2 п. 18.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (ідентифікаційний код: 37508470, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 9) судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя Т.П. Балась