Справа № 260/2316/20
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2020-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

про закриття провадження у адміністративній справі

07 серпня 2020 рокум. Ужгород№ 260/2316/20

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гаврилка С.Є.

з участю секретаря судового засідання - Міци О.-Д.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

за участі представника позивача - Леньо Богдани Богданівни;

відповідач: Виноградівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - представник - не з`явився,

розглянувши у судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду справу за позовом ОСОБА_1 до Виноградівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

24 червня 2020 року до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Виноградівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (90300, Закарпатська область, Виноградівський район, м. Виноградів, вул. Миру, 16, ), яким просить суд: "1. Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Виноградівського районного відділу державної виконавчої служби Головною територіального управління юстиції у Закарпатській області Олашин Наталії Василівни від 16.11.2018 ВП № 54066600 про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафу у розмірі 16 690,83 грн.".

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 липня 2020 року даний позов було залишено без руху.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі.

Відповідач у судове засідання не забезпечив явку свого представника, хоча судом вживалися заходи щодо виклику відповідача, що передбачені Главою 7 Розділу I КАС України.

Судом зазначається, що у даній справі судом не визнавалася необхідність обов`язкової участі учасників справи.

У відповідності до статті 205 частини 1, 3 пункту 1 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд, враховуючи наявність достатньої кількості доказів у справі, а також скорочені строки розгляду вказаної справи, наявність правової позиції учасників справи щодо спірних правовідносин судом вирішено проводити розгляд справи у відсутності відповідача. Відповідна ухвала зафіксована у протоколі судового засідання.

Розгляд даної справи 23 липня 2020 року не відбувся у зв`язку із перебуванням головуючого у стані тимчасової непрацездатності.

В судовому засіданні позивач та представник позивача просили суд позов задовольнити з мотивів, що у ньому наведені.

Розглянувши подані сторонами докази, (заслухавши сторони та їх представників) всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

У відповідності до статті 2 частини 1 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 287 частиною 1 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач оскаржує постанову головного державного виконавця Виноградівського районного відділу державної виконавчої служби Головною територіального управління юстиції у Закарпатській області Олашин Наталії Василівни від 16 листопада 2018 року ВП № 54066600 про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафу у розмірі 16690,83 грн (а.с. 10).

Так, постановою головного державного виконавця Виноградівського районного відділу державної виконавчої служби Головною територіального управління юстиції у Закарпатській області Олашин Н.В. про накладення штрафу від 16 листопада 2018 року у виконавчому провадженні № 54066600 на боржника - ОСОБА_1 - накладено штраф у розмірі 16690,83 грн за невиконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 березня 2017 року № 639/8039/15-ц в частині виплати заборгованості зі сплати аліментів в розмірі 33381,66 грн без поважних причин (а.с. 9).

Таким чином, предметом розгляду даної справи є скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу за невиконання рішення суду цивільної юрисдикції.

За правилами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до статті 448 частини 1 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

При вирішенні питання про підсудність даної справи Закарпатському окружному адміністративному суду, суд враховує вимоги Закону України "Про виконавче провадження", яким встановлені відповідні спеціальні норми з розгляду вказаної категорії справ.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статті 17 частини 2 пункту 7 Закону України "Про виконавче провадження" постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Відповідно до статті 63 частини 2 Закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

У відповідності до статті 74 частини 1 Закону України "Про виконавче провадження", рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 74 частини 2 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Викладені норми дають підстави для висновку, що аналіз правомірності прийняття державним виконавцем постанов про накладення штрафу під час примусового виконання ним рішення цивільного суду здійснюється за правилами цивільного судочинства.

Будь-яких особливостей чи винятків із наведеного правила щодо оскарження постанов про стягнення виконавчого збору, про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафу норми Закону України "Про виконавче провадження" чи будь-якого іншого законодавчого акту не містять.

Верховний Суд України у постановах від 24 лютого 2016 року у справі № 6-3077цс15, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2187цс15 висловив позицію, згідно з якою, якщо законом установлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Підтримуючи такий висновок, Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 216/749/14-ц наголосив на тому, що положення пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" та пункту 3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року № 3 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" не є нормами матеріального права, оскільки вони прийняті органами судової влади.

Велика Палата Верховного Суду від наведених правових висновків Верховного Суду України відповідно до підпункту 8 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС не відступила, а тому підстави для їх неврахування при розгляді даної справи відсутні.

З огляду на це, як зазначалося, інший, відмінний від статті 287 частини 1 КАС України порядок оскарження рішень дій чи бездіяльності виконавця щодо виконання ним рішень судів у цивільних справах, встановлений статтею 74 частиною 1 Закону України "Про виконавче провадження" та відповідними положеннями ЦПК України. Винятків із цього правила щодо оскарження постанов виконавця про стягнення основної винагороди, виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів норми чинного законодавства не містять.

При цьому, стаття 74 частина 2 Закону України "Про виконавче провадження" ("рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом") стосується виключно виконавчих проваджень, у яких виконуються не рішення судів, а рішення інших органів. У тому числі зазначена норма стосується виконавчих проваджень, які відкрито з виконання згаданих постанов виконавця, які в силу статті 3 частини 1 пункту 5 Закону України "Про виконавче провадження"є виконавчими документами. При цьому, наведені положення статті 74 частини 2 Закону України "Про виконавче провадження" жодним чином не поширюють юрисдикцію адміністративних судів на оскарження власне постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів.

Отже, оскарження всіх постанов виконавця, у тому числі про стягнення штрафів, ухвалених у виконавчому провадженні з виконання рішення суду, здійснюється в порядку статті 74 частини 1 Закону України "Про виконавче провадження", тобто виключно до суду, який видав виконавчий документ.

Як встановлено судом, оскаржувану постанову прийнято відповідачем у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа, що виданий Жовтневим районним судом м. Харкова про стягнення аліментів.

Отже, у справі, що розглядається, оскаржуване рішення прийняте у межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, який у свою чергу виданий на виконання рішення суду цивільної юрисдикції.

Що стосується спірного випадку, то Закарпатським окружним адміністративним судом зазначається, що у відповідності до статті 74 частини 2 КАС України в судах адміністративної юрисдикції, з точки зору законодавця, можуть бути оскаржені, зокрема рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання постанови державного виконавця про стягнення штрафів. Для цього є необхідним, щоб вчинялися дії щодо саме стягнення накладеного штрафу, а отже повинно бути наявним виконавче провадження саме по стягненню цього штрафу. Що у спірному випадку відсутнє.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви № 29458/04 та № 29465/04) від 20 липня 2006 року зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" (див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> Фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, який не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, що не мала регулювання законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Таким чином, виконавчий лист від 02 червня 2017 року, був виданий по цивільній справі на виконання рішення суду, що ухвалене в порядку цивільного судочинства, а саме щодо стягнення аліментів з позивача у цивільній справі.

Судом уже зазначалося, що згідно зі статтею 447 частиною 1 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким чином, оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, вчинених під час виконання рішень судів, постановлених в порядку цивільного судочинства, не можуть розглядатися за правилами Кодексу адміністративного судочинства України. У зв`язку з цим суд резюмує, що даний спір в цій частині підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом.

Враховуючи вищенаведене, справа за позовом ОСОБА_1 до Виноградівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, вчинених під час виконання рішень загальних судів, постановлених в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 238 частини 1 пункту 1 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, з врахуванням суті спірних правовідносин, суд вважає що даний позов не належить до розгляду за правилами адміністративного судочинства та у відповідності до статті 238 частини 1 пункту 1 КАС України необхідно закрити провадження у справі та роз`яснити позивачу, що за захистом своїх прав ОСОБА_1 може звернутися до суду цивільної юрисдикції.

Згідно зі статтею 238 частиною 2 КАС України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до статті 7 частини 1 пункту 5 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Відповідно до квитанції № 0.0..1 від 15 червня 2020 року (а.с. 5) позивач сплатив судовий збір у розмірі 840,80 грн, а тому такий судовий збір підлягає поверненню.

Керуючись статтями 238, 239, 248, 287 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Виноградівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови - закрити.

Повернути ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений відповідно до квитанції № 0.0..1 від 15 червня 2020 року судовий збір в розмірі 840,80 (вісімсот сорок гривень 80 копійок) грн.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено КАС України. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями). Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України (пункт 15.5)).

СуддяС.Є. Гаврилко