Справа № 405/2067/20(2-а/405/59/20)
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 липня 2020 року м. Дніпросправа № 405/2067/20(2-а/405/59/20)

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дурасової Ю.В.,

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Кіровоградській області Департаменту патрульної поліції

на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14.05.2020 (головуючий суддя Шевченко І.М.)

у справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача інспектора роти № 1 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Кіровоградській області лейтенанта Боброва Владислава Володимировича, Управління патрульної поліції в Кіровоградській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправним та скасування індивідуального акту про притягнення до адміністративної відповідальності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до відповідача інспектора роти №1 батальйону №1 управління патрульної поліції в Кіровоградській області лейтенанта Боброва Владислава Володимировича, Управління патрульної поліції в Кіровоградській області Департаменту патрульної поліції, просив:

- визнати протиправним та скасувати винесений інспектором роти №1 батальйону №1 управління патрульної поліції в Кіровоградській області лейтенантом поліції Бобровим В.В. індивідуальний акт у вигляді постанови серія ЕАК №2209307 від 07 березня 2020 року, яким його незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності, у вигляді штрафу, розміром 255 грн., за начебто скоєне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Позов обґрунтовано тим, що 07.03.2020 року о 09 год. 42 хв., під час керування автомобілем - КІА Маджентіс д/н НОМЕР_1 , на автодорозі М-04 був зупинений лейтенантом поліції Бобровим В.В. Після зупинки автомобіля інспектор ОСОБА_2 повідомив, що рухаючись у межах м. Олександрія він перевищив дозволену швидкість руху. Після перевірки документів, інспектор ОСОБА_3 .В ОСОБА_4 , не складаючи протоколу про адміністративне правопорушення, о 09 год. 46 хв. виніс на місці індивідуальний акт у вигляді постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, серії ЕАК №2209307. В якому зазначив, що 07.03.2020 року на трасі М04 він (позивач) керував транспортним засобом в населеному пункті позначеному дорожнім знаком 5.45 та рухався зі швидкістю 86 км/год., перевищивши дозволену швидкість руху в населеному пункті на 36 км/год., чим порушив п.12.4 Правил дорожнього руху України. Вказаною постановою його притягнуто до адміністративної відповідальності, у вигляді штрафу, розміром 255 грн., за начебто скоєне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Копія постанови була вручена йому на місці під розпис, проте ознайомитися з матеріалами адміністративної справи на місці він не зміг, так як події відбувалися на трасі і у нього були відсутні будь які зручності для якісного ознайомлення з матеріалами, якими обґрунтовувався факт начебто допущеного ним правопорушення. Реалізуючи своє право на оскарження та на ознайомлення з матеріалами справи, 10.03.2020 р. він подав до УПП в Кіровоградській області заяву про ознайомлення з матеріалами адміністративної справи, а 12.03.2020 року подав скаргу керівнику - начальнику УПП в Кіровоградській області про скасування вищевказаної адміністративної постанови. 26.03.2020 року, отримав поштою відповідь від начальника УПП в Кіровоградській області, якою відмовлено у наданні можливості ознайомитися з матеріалами справи та повідомлено, що підстав для скасування оскаржуваної постанови ЕАК №2209307 не має. 29.03.2020 року він направив скаргу начальнику Департаменту патрульної поліції в якій оскаржив постанову серії ЕАК №2209307 та відповідь начальника Управління патрульної поліції. Відповіді на дану скаргу не отримав до теперішнього часу. Позивач зазначив, що інспектором Бобровим В.В. не було складено протокол про адміністративне правопорушення, так як протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. В даному випадку адміністративне правопорушення було зафіксовано не в автоматичному режимі, що вказано у самій оскаржуваній постанові, а тому протокол мав би бути обов`язково складений. На думку позивача, не склавши відповідний протокол про вчинення адміністративного правопорушення, інспектор суттєво порушив його права та інтереси, щодо можливості скористатися послугами адвоката. Крім цього, в оскаржуваній постанові не вказано якими саме доказами підтверджується факт перевищення ним швидкості, а лише у п.9 постанови вказується, що «до постанови додається «TruCAM 703» та відео В А 72». Чим саме проводилося вимірювання швидкості та фіксація його дій, що це був за засіб вимірювання в постанові нічого не вказано. Вважає, що в постанові взагалі не вказано чим проводилося вимірювання швидкості руху автомобіля позивача, чим був цей технічний засіб сертифікований, тобто відсутні докази фіксації правопорушення. Таким чином, винесений інспектором Бобровим В.В. індивідуальний акт про притягнення його до адміністративної відповідальності у вигляді оскаржуваної постанови винесений та складений, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак має бути визнаний протиправним та скасованим. В зв`язку з вищевикладеним змушений звернутися за захистом своїх прав до суду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14.05.2020 позов задоволено.

Скасовано постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК № 2209307 від 07.03.2020 року, винесену інспектором роти № 1 батальйону № 1 Управління патрульної поліції в Кіровоградській області лейтенантом поліції Бобровим Владиславом Володимировичем відносно ОСОБА_1 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП. В задоволенні інших вимог відмовлено.

Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 №ТС000703 отримав свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки, а сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки видано на LTI 20/20 TruCam. Разом з тим, доказуючи правомірність винесеної постанови, відповідач надав суду диск з записом з лазерного вимірювача. Проте судом першої встановлено, що у Реєстрі затверджуваних типів ЗВТ внесений інший тип вимірювальної техніки - вимірювач швидкості транспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCAM ІІ, а оскаржувана позивачем постанова містить посилання на застосування працівником поліції, відповідачем по справі, вимірювача швидкості «TruCAM 703». Тобто, судом першої інстанції встановлена розбіжність у назвах лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів, який має відповідне свідоцтво, який міститься у Реєстрі та який зазначено у постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Управління патрульної поліції в Кіровоградській області Департаменту патрульно поліції подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вказує на те, що вимірювач швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20 ІІ не має жодного відношення до правовідносин, що виникли у даній справі, оскільки перевищення швидкості руху позивачем здійснювалось на вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний TruCAM LTI 20/20, що є попередньою моделлю по відношенню до засобу вимірювальної техніки TruCAM LTI 20/20 ІІ, дані про який внесено до Реєстру 2.12.2018.

На адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, доводи якого зводяться до законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Просить відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, 07.03.2020 року о 09 год. 42 хв., ОСОБА_1 керуючи автомобілем - КІА Маджентіс д/н НОМЕР_1 , на автодорозі М-04, в населеному пункті позначеному дорожнім знаком 5.45 та рухався зі швидкістю 86 км/год., перевищивши дозволену швидкість руху в населеному пункті на 36 км/год., чим порушив п.12.4 Правил дорожнього руху України. Дане правопорушення було зафіксоване лазерним вимірювачем швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20 ТС000703.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції до даних правовідносин правильно застосував норми КУПАП, Закону України про «Національну поліцію», норми Правил дорожнього руху України.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

При цьому, порушення суб`єктом владних повноважень зазначених меж, як наслідок тягнуть визнання протиправними дій та рішень суб`єкта владних повноважень.

В силу ч.1 ст.122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на 20-ть кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 15-ти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Відповідно п. 12.4 ПДР України, у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Згідно з п.11 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати:

- чи було вчинено адміністративне правопорушення,

- чи винна дана особа в його вчиненні,

- чи підлягає вона адміністративній відповідальності,

- чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність,

- чи заподіяно майнову шкоду,

- чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу,

- а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, на підтвердження обставин вчинення адміністративного правопорушення суб`єктом владних повноважень мають бути подані відповідні докази.

Статтею 251 КУпАП України передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Вказана норма зазначає, що саме суб`єкт владних повноважень має доводити правомірність своїх дій/рішень; саме суб`єкт владних повноважень має надати докази, які підтверджують правильність прийняття ним рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що оскільки законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість, то з урахуванням принципів і загальних засад КУпАП, практики Європейського Суду по правах людини, передбачається принцип презумпції невинуватості особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем винесено щодо позивача постанову серії ЕАК №2209307 від 07 березня 2020 року, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у вигляді штрафу розміром 255 грн.

У вказаній постанові зазначено: «до постанови додається: TruCAM 703, відео ва72».

Як доказ вчиненого правопорушення до матеріалів справи надано диск з відеозаписами та фото (а.с. 32).

Досліджуючи вказаний диск, судом апеляційної інстанції встановлено, що вказний диск містить відеозапис з пристрою TruCam на якому зафіксовано, що автомобіль сірого кольору д/н НОМЕР_1 рухається зі швидкістю 86км/г, подія зафіксована 07.03.2020 о 09.42.52 (відеозапис також містить фото зі стоп-кадром).

Досліджуючи матеріали, наявні на диску встановлено, що пристрій TruCam, яким зафіксовано подію, зазначено як ТС000703, при цьому в постанові про притягнення особи до відповідальності зазначено пристрій TrueCAM 703, разом з тим лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 №ТС000703 отримав свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки, а сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки видано на LTI 20/20 TruCam.

Отже встановлено наявність розбіжностей у назвах лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів, який має відповідне свідоцтво, який міститься у Реєстрі та який зазначено у постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість оцінювати покази приладу «Trucam 000703» як доказ в розумінні ст. 251 КУпАП.

З огляду на наведене, матеріали справи не містять належних доказів, що підтверджують вчинення позивачем правопорушення.

Виходячи з викладеного можна дійти висновку, що суб`єкт владних повноважень діяв не у відповідності до норм КУПАП.

Бездоганне виконання суб`єктом владних повноважень процесуальних/процедурних норм є запорукою притягнення винної особи до відповідальності. Однак порушення таких приписів може бути покладено в основу скасування постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Колегія суддів апеляційної інстанції враховує висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів у конкретній справі повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Доведення «поза розумним сумнівом» означає, що позиція представлена суб`єктом владних повноважень, має бути доведена таким чином, щоб у «розумної (розсудливої) людини» не лишилося «розумного сумніву» що особа винна.

Натомість, долучений до матеріалів справи відеозапис не може вважатись належними та допустимими доказом, тому залишається сумнів та недоведеність щодо вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення.

Оскільки не доведена вина особи на яку накладено адміністративне стягнення, то в силу принципу «поза розумним сумнівом» відповідач не довів правомірності своїх дій та рішень.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що постанова у справі про адміністративне правопорушення містить лише відомості, внесені особою яка може бути зацікавленою, отже підтвердження зазначених фактів іншими безсторонніми особами матеріали справи не містять. На думку колегії суддів апеляційної інстанції ця обставина обґрунтовано ставить під сумнів надання доказів відповідачем щодо вчинення правопорушення відповідачем.

Аналогічна правова позиція щодо покладення обов`язку доказування саме на відповідача в подібних правовідносинах, викладена в постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року по справі № 201/12431/16-а, від 23 жовтня 2018 року по справі № 743/1128/17, від 15 листопада 2018 року по справі № 524/5536/17.

Отже, суб`єктом владних повноважень не підтверджено факту вчинення позивачем правопорушення.

Враховуючи, що обов`язок доказування в даній справі покладено саме на відповідача, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Рішенням суду права, свободи та інтереси позивача захищені, а права та інтереси відповідача не порушені.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

В силу ч. 3 ст. 272 КАС України справи, визначені статтею 286 КАС не підлягають оскарженню в касаційному порядку.

З огляду на характер спірних правовідносин, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 241-245, 250, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Кіровоградській області Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14.05.2020 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

В повному обсязі постанова виготовлена 31.07.2020.

Головуючий суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова