Справа № 160/4657/20
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2020-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 липня 2020 року м. Дніпросправа № 160/4657/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року

у адміністративній справі № 160/4657/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та повернуто поданий ним 27 квітня 2020 року позов до Державної митної служби України і Галицької митниці Держмитслужби, в якому заявлено вимоги про: визнання протиправним та скасування наказу Державної митної служби України «Про припинення перебування на державній службі» №2236-к від 10.10.2011 року, в частині припинення перебування на державній службі в митних органах України з 10.10.2011 року ОСОБА_1 , інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Краковець» Львівської митниці; визнання протиправним та скасуванні наказу Львівської митниці ДМСУ «Про оголошення наказу Державної митної служби України» №912-к від 10.10.2011 року в частині проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 , здачі службового посвідчення №075320, номерного знака ЛВС-0054 та представницької картки НОМЕР_1 ; а також зобов`язання Державної митної служби України та Галицької митниці Держмитслужби стосовно поновлення на посаді ОСОБА_1 і нарахування та виплату йому середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 10.10.2011 року до моменту прийняття рішення по цій справі.

Зазначена ухвала суду першої інстанції оскаржена позивачем по справі з підстав: не вірного застосування норм права, зокрема, положень частин 3, 5 статті 122 КАС і ст.233 КЗпП України; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; необґрунтованості оцінки можливостям звернення до суду; не врахування та навмисного ігнорування міжнародної практики; не врахування того, що до однієї з позовних вимог строк давності для подання позову до суду взагалі не застосовується, адже порушення і досі триває - у зв`язку з чим просить ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року про повернення позовної заяви по справі №160/4657/20 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що строк звернення до суду ним не був пропущений, про що визначально було чітко зазначено у позовній заяві, з докладним обгрунтуванням, але суд не надав цьому належної уваги, тому він на вимогу суду був змушений подати заяву про поновлення строків з докладним викладенням фактів, які в повній мірі говорять про початок перебігу строку звернення до суду 23 березня 2020 року. При цьому, позивач спираючись на положення частин 3, 5 статті 122 КАС і ст.233 КЗпП України вказує на те, що головними і першочерговими фактами, які встановлюють можливість особи дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів у справах про звільнення, є вручення копії наказу про звільнення або видача трудової книжки, і саме з цього моменту обчислюється строк звернення до суду, та підкреслює, що суд першої інстанції не надав належної уваги тому факту, що копія наказу про звільнення і трудова книжка до сих пір йому не вручені, він лише ознайомився з відомостями, які там містяться, а відповідно, на його думку, набув можливості обгрунтовано їх оскаржити тільки 23.03.2020 року, тобто, після його ознайомлення з наказом Державної митної служби України № 2236-к від 10.10.2011 року.

В апеляційній скарзі позивач також вказує на безпідставне застосовування судом у даному випадку оціночного поняття «не мав можливості ознайомитися з оскаржуваними наказами більше восьми років» і на повне ігнорування судом факту «не ознайомлення його з оскаржуваними наказами більше восьми років». З огляду на не ознайомлення його з наказами про звільнення, не надання копій і не видачі трудової книжки, що є обов`язком роботодавця, позивач вважає, що він не мав фізичної можливості звернутися до суду з позовом, який би був складений з дотриманням вимог ст.ст. 160,161 КАС України.

Позивач вважає, що суд першої інстанції зоб вязаний був в даному випадку застосувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, а не перешкоджати розгляду його позову по суті, тим самим спричиняючи порушення права на ефективний судовий захист.

Окремо позивач в апеляційній скарзі також наголошує на не врахуванні судом того, що до однієї з позовних вимог строк давності для подання позову до суду взагалі не застосовується, адже порушення і досі триває, а трудова книжка йому не видана досі, а в порушення Інструкції Про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58 - була долучена, як доказ, до кримінальної справи, про що свідчить фотокопія довідки про речові докази та судові витрати, тому строк звернення до адміністративного суду не можна застосовувати стосовно його вимоги про виплату середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, адже трудову книжку йому не видали і порушення триває.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Галицька митниця Держмитслужби заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги позивача і просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.05.2020 в адміністративній справі №160/4657/20 залишити без змін.

Відзив відповідача мотивований тим, що за загальними правилами, визначеними ч. 2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та Інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, а ч.5 ст. 122 КАС України чітко встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, і аналогічні норми щодо строків звернення до адміністративного суду містилися у Кодексі адміністративного судочинства України (ст. 99) в редакції Закону чинного на час виникнення спірних правовідносин про що було зазначено у поясненнях Галицької митниці Держмитслужби від 20.07.2020 року. Вказує, що положення Кодексу законів про працю України на державних службовців поширюється лише в частині правовідносин не врегульованих Законом України «Про державну службу», тому посилання апелянта на положення ст. 233 Кодексу Законів про працю України щодо строків звернення до суду не заслуговує уваги в даному спірному випадку.

Крім того, відповідач вказує у відзиві на безпідставність тверджень позивача про те, що його умисно не ознайомлювали з наказами, які оскаржуються в зв`язку з тим, що ніхто з керівництва митних органів не зацікавлений в ознайомленні позивача з явно протиправними наказами, хоча сам позивач, як він стверджує, весь цей час не мав можливості ознайомитися з наказами, хоча і неодноразово намагався. Такі твердження позивача відповідач вважає такими, що не відповідають дійсності, накази Державної митної, служби України «Про припинення перебування на державній службі» №2236-к від 10.10.2011 року, та Львівської митниці ДМСУ від 10.10.2011 року №9і2-к «Про оголошення наказу Державної митної служби України» було направлено позивачу засобами поштового зв`язку, оскільки співробітниками УДСБЕЗ ГУ МВС України у Львівській області під час огляду місця події та фіксації слідчих дій, що мало місце 10.10.2011, позивача було затримано, а трудова книжка разом з особовою справою позивача протоколом виїмки від 29.12.2011 року були вилучені і долучені до матеріалів кримінальній справі № 1329/626/2012 в якості речових доказів по справі, і відповідно, позивач мав можливість з ними ознайомитися і порядку ч.3 ст. 42 та частин 1, 3, 5 ст.290 КПК України ще на стадії вручення йому обвинувального акту. При цьому, відповідач наголошує на тому, що позивач будучи обізнаним про своє звільнення, що підтверджується вироком Яворівського районного суду Львівської області від 31.03.2016 року у кримінальній справі № 1329/626/2012 (Провадження №1кс-460/7/16), в якому зазначено про те, що у судових засіданнях були допитані свідки з числа працівників митниці, які підтвердили факт звільнення позивача, останній міг звернутися до Львівської митниці із вимогою про підтвердження такого факту, а також надання копій наказів про його звільнення. Також відповідач вважає, що позивач беззаперечно міг дізнатися про своє звільнення з вироку Яворівського районного суду Львівської області від 31.03.20І6 року у кримінальній справі № 1329/626/2012 (Провадження №1кс-460/7/16), в якому суд дійшов висновку про можливість, враховуючи встановлені обставини скоєних злочинів, факт звільнення підсудних з роботи за допущені порушення, час, що минув з часу скоєння злочинів, молодий вік винних осіб, що виправлення підсудних можливе без відбування покарання у вигляді позбавлення волі, тому приймає рішення про застосування ст.75 КК України та звільнення їх від відбування покарання з випробуванням, з покладанням на засуджених під час іспитового строку передбачених законом обов`язків.

Заслухавши пояснення позивача по справі, обговоривши доводи його апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин у справі і правильність їх правової оцінки та застосування норм права, судова колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги позивача, виходячи з нижченаведеного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що до суду з позовом про протиправність та скасування наказів Державної митної служби України «Про припинення перебування на державній службі» №2236-к від 10.10.2011 року і Львівської митниці ДМСУ «Про оголошення наказу Державної митної служби України» №912-к від 10.10.2011 року, та поновлення на посаді і нарахуванні та виплатити середнього заробітуу за час вимушеного прогулу за період з 10.10.2011 року до моменту прийняття рішення по цій справі - ОСОБА_1 звернувся 27 квітня 2020 року, що стало підставою для залишення судом ухвалою від 04 травня 2020 року позовної заяву без руху з наданням строку для подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з вмотивованим обгрунтуванням поважності його пропущення.

13 травня 2020 року на адресу суду від позивача надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, в якій останній зазначив, що пропущений процесуальний строк звернення до адміністративного суду має бути поновлений, виходячи з того, що до 23.03.2020 року позивача умисно не ознайомлювали з наказами, хоча відповідач декілька разів мав можливість ознайомити його з цими наказами , а саме 10.10.2011 року при проведенні слідчих дій в результаті затримання його працівниками УДСБЕЗ УМВС України у Львівській області за підозрою в отриманні грошових коштів від громадянина, а також 12.10.2011 року під час відтворення обстановки і обставин подій на робочому місці позивача на території МП «Краковець». При цьому, позивач стверджує, що з оскаржуваними у цій справі наказами він зміг ознайомитися лише 23.03.2020 року в ході розгляду кримінальної справи №1329/626/2012 у Яворівському районному суді Львівської області, на підставі чого і просить поновити строк звернення до адміністративного суду.

З огляду на наведені вищевикладені обставини, суд першої інстанції спираючись на положення ч.1 та ч.5 ст.122 і ч.1 та ч.2 ст.123 КАСУ суд не знайшов підстав для задоволення заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду з підстав неможливості визнати поважними доводи позивача про те, що він не мав можливості ознайомитися з оскаржуваними наказами більше восьми років, що і заважало йому звернутися до суду.

Одночасно, суд першої інстанції зазначив, що незалежно від ознайомлення з даними наказами, позивач достеменно знаючи про своє звільнення, протягом більше ніж восьми років мав можливість оскаржити в суді звільнення з митної служби та звернутися до суду в порядку, передбаченому КАС України, для витребування наказів про звільнення від відповідачів, а у своїй заяві позивач не навів жодних підстав, які б заважали йому протягом цього періоду звернутися до суду з даним позовом разом із клопотанням про витребування оскаржуваних наказів.

За вказаних обставин, суд першої інстанції керуючись вимогами п.9 ч.4 та ч.6 ст.169 Кодексу адміністративного судочинства України визнав за необхідне постановити ухвалу про повернення позовної заяви, з чим колегія суддів в повному обсязі погоджується, оскільки спір у цій справі виник з приводу проходження та звільнення з публічної служби, до спірних правовідносин підлягає застосуванню місячний строк звернення до адміністративного суду.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Установлення процесуальних строків законом і судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесуальному праві сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює їхніх учасників добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їхнього завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналізуючи зміст статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, очевидним є те, що законодавець виходить з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Оскільки в даному випадку «фактом порушення прав» позивача - слід вважати його звільнення з публічної служби, початок перебігу строків звернення до суду слід починати з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про припинення перебування його на державній службі в митних органах України внаслідок звільнення з посади інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Краковець» Львівської митниці, а не будь-які інші обставини на які посилається позивач, в тому числі і не отримання ним трудової книжки, яка була долучена до матеріалів кримінальної справи № 1329/626/2012 в якості речового доказу, що підтверджено вироком у цій справі стосовно ОСОБА_1 .

Зі змісту ст.123 КАСУ убачається, що законодавець не передбачив обов`язку суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки в кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було пропущено та чи підлягає він поновленню, і такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Отже, для поновлення строку звернення позивач повинен був довести суду наявність таких об`єктивно непереборних обставин, що перешкоджали вчасному зверненню з адміністративним позовом, та додати відповідні докази, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків, а також принцип res judicata.

На підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач зазначає, що в нього не було достатніх і вагомих доказів, які б могли підтвердити незаконність прийнятих стосовно нього наказів в частині його звільнення, а відповідач на думку позивача не виконав свого обов`язку вручити йому своєчасно цій накази. При цьому, позивач стверджує, що з наказами він ознайомився тільки тільки 23.03.2020 року під час розгляду кримінальної справи стосовно нього. Однак, позивач не вказує чому він не ознайомлювався раніше з цими наказами, які містилися в матеріалах кримінальної справи, зокрема, в період досудового слідства по кримінальній справі №1329/626/2012 - з жовтня 2011 по 2012 рік, чи в період судового слідства - з 2012-2016 р., або після винесення Яворівським районним судом Львівської області стосовно нього вироку від 21.03.2016 року.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги позивача, судова колегія зазначає про те, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі, які об`єктивно унеможливлюють або створюють істотні перешкоди для своєчасного вчинення відповідних процесуальних дій, а наведені позивачем причини до таких віднести не можливо, оскільки законодавець пов`язує початок перебігу строку звернення до суду із днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, а не з часом отримання необхідних доказів для звернення до суду.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач не оспорює момент обізнаності з фактом його звільнення із займаної посади з жовтня 2011 року, а лише вказує на те, що подання позову протягом восьми років було неможливо з підстав невручення йому відповідачем наказів про звільнення і трудової книжки, а також необхідністю зібрання документів для складення позову і долучення їх до матеріалів позовної заяви.

Судова колегія зазначає, що спірними наказами позивача було звільнено зі служби митниці у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення, яке ґрунтується на самостійних правових підставах, і у разі звернення позивача до суду з заявою про забезпечення доказів та їх витребування у відповідача, адміністративний суд не позбавлений був можливості їх витребувати та перевірити по суті обставини звільнення позивача із займаної посади, серед іншого й підстави прийняття відповідачем оскаржуваного наказу про звільнення, і наявність кримінальної справи стосовно позивача не була б цьому перешкодою.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи позивача на думку судової колегії не свідчать про існування об`єктивних перешкод для подання ним адміністративного позову у визначений законодавством строк, і відповідно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви у зв`язку з пропущенням позивачем строку звернення до адміністративного суду без поважних причин.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05, пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», заява №377/02).

Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії», («Perez de Rada Cavanilles v. Spain»), заява №28090/95).

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Осман проти Сполученого Королівства», («Osman v. the United Kingdom»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Круз проти Польщі», («Kreuz v. Poland»), заява №28249/95).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Отже, відповідно до практики ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Судова колегія також ураховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення від 10 лютого 2010 року в справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (пункт 29 рішення від 09 грудня 1994 року в справі «Ruiz Torija v. Spain» («Руїс Торіха проти Іспанії»), заява №18390/91).

Підсумовуючи вищекладене, судова колегія визнає за необхідне залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача, а оскаржувану ним ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов