Справа № 640/6102/20
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2020-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2020 року місто Київ №640/6102/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., суддів: Шрамко Ю.Т., Клименчук Н.М., при секретарі судового засідання Огнивому Д.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доКабінету Міністрів України
провизнання протиправною та скасування постанови від 28.11.2011 №1381 в частині, визнання протиправною та скасування постанови від 25.03.2014 №112 в частині,

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 30.07.2020 проголошено скорочену (вступну та резолютивну) частини рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва в порядку адміністративного судочинства з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просить суд:

- визнати протиправним та нечинним нормативно-правовий акт чи окремі його положення, а саме: пункт 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» (в частині, що стосується дітей війни) та такими, що прийняті з перевищенням повноважень, наданих Кабінету Міністрів України Конституцією України та законами, не відповідають Конституції України, Європейській Конвенції з прав людини та основоположних свобод, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.

- визнати протиправним та нечинним нормативно-правовий акт чи окремі його положення, а саме: Постанову Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 №112 «Про внесення змін до деяких Постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення» (в частині, що стосується дітей війни) та такими, що прийняті з перевищенням повноважень, наданих Кабінету Міністрів України Конституцією України та законами, не відповідають Конституції України, Європейській Конвенції з прав людини та основоположних свобод, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач, приймаючи спірні постанови, перевищив свої повноваження, оскільки пункт 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1381 та Постанова Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 №112 суперечить положенням Конституції України, Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2020 позовну заяву

ОСОБА_1 залишено без руху і встановлено п`ятидеднний строк з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви. Позивач у встановлений судом строк, усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.03.2020 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі №640/6102/20 та призначено підготовче засідання.

Відповідач проти позовних вимог заперечував, зазначивши, що при визначенні, шляхом прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення», конкретного розміру підвищення до пенсії дітям війни, Уряд діяв в межах своїх повноважень та у передбачений законом спосіб. Представник зауважив, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, у тому числі і виплати дітям війни, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Також представник відповідача зазначив, що позивач не навела будь-яких фактів невідповідності/протиріччя положень постанов Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1381 та від 25.03.2014 №112 положенням Закону України «Про соціальний захист дітей війни», на підставі якого вони були прийняті, як на момент їх прийняття, так і на момент її звернення до суду, а тому, на думку представника відповідача, оскаржувані постанови видані Кабінетом Міністрів в межах наданих йому законом повноважень та повнісю відповідають положенням чинного законодавства України.

Протокольною ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.06.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду адміністративної справи №640/6102/20 по суті колегією суддів.

Під час підготовчого провадження у справі позивачем подавались клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції. Так, з метою рівності прав всіх учасників справи, під час підготовчого провадження розгляд справи здійснювався в режимі відеоконференції з позивачем відповідно до приписів Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому, в судове засідання, призначене на 20.03.2019 позивач також не з`явилась та в котре подав суду клопотання про відкладення розгляду справи. Розглянувши клопотання, суд наголошує на необхідності дотриманні процесуальних строків розгляду справи.

Також під час підготовчого провадження, враховуючи надходження клопотань від відповідача, розгляд справи відкладався у зв`язку із запровадженням карантину відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19".

Матеріали справи свідчать, що відповідачем в Офіційному віснику України від №78 було опубліковано оголошення про відкриття провадження в адміністративній справі №640/6102/20 за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними та скасування окремих положень Постанов Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» та від 25.03.2014 №112 «Про внесення змін до деяких Постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2020 в задоволенні клопотання позивача та представника Приватного підприємства "Редакція "Програма Плюс" стосовно оприлюднення та розміщення онлайн трансляції судового засідадання на каналі Youtube "Судова влада в Україні" відмовлено.

В судове засідання 30.07.2020 з`явивився представник відповідача, позивач в судове засідання не з`явилась, однак подала клопотання про розгляд справи без її участі. Представник відповідач проти розгляду справи за відсутності позивача не заперечував.

Враховуючи, що неявка позивача не перешкоджає розгляду справи по суті, винесенню законного та обґрунтованого судового рішення, суд вирішив розглянути адміністративну справу №640/6102/20 без участі представника позивача на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

З метою здійснення починаючи з 2012 року заходів щодо поетапного до 2015 року підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення Кабінет Міністрів України прийняв Постанову від 28.12.2011 №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення».

Відповідно до пункту 4 вказаної Постанови Кабінет Міністрів України постановив установити, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", провадиться у розмірі 66,43 гривні. Особам, які одночасно мають право на отримання надбавки, додаткової пенсії, підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до Законів України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про жертви нацистських переслідувань" і "Про соціальний захист дітей війни", таке підвищення провадиться за їх вибором за однією з підстав.

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 частина перша статті 6 «Про соціальний захист дітей війни» викладена в новій (діючий на теперішній час) редакції: «Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України».

З урахуванням зазначених приписів Закону, Уряд постановою від 25.03.2014 № 112 у пункті 4 Постанови від 28.12.2011 №1381 в абзаці першому цифру і слова "7 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законом, для осіб, які втратили працездатність" замінив цифрами і словом "66,43 гривні".

ОСОБА_1 , вважаючи пункт 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» (далі по тексту - Постанова №1381) та положення Постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 №112 «Про внесення змін до деяких Постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення» (далі по тексту - Постанова №112) (в частині, що стосується дітей війни) протиправними, та такими, що порушують її право на отримання гарантованої державної грошової допомоги, звернулась до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Стаття 6 Конституції України, закріплюючи одну з найважливіших засад правової держави принцип поділу влади, одночасно визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України та підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених у статтях 85, 87 Конституції України.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України.

Згідно з приписами статті 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України, зокрема, вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Відповідно до статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Аналогічні положення стосовно основних завдань Кабінету Міністрів України також містить у собі частина перша статті 2 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", де зазначено, що до основних завдань Кабінету Міністрів України належать, зокрема, забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров`я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 20 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", Кабінет Міністрів України у сферах соціальної політики, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій: забезпечує проведення державної соціальної політики, вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення та забезпечує соціальний захист громадян; забезпечує підготовку проектів законів щодо державних соціальних стандартів і соціальних гарантій; забезпечує розроблення та виконання державних програм соціальної допомоги, вживає заходів щодо зміцнення матеріально-технічної бази закладів соціального захисту інвалідів, пенсіонерів та інших непрацездатних і малозабезпечених верств населення.

Тобто, оскаржувані нормативно-правові акти прийнято в межах повноважень Кабінету Міністрів України.

Відповідно до статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України в межах компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Щодо порушення оскаржуваною Постановою Кабінету Міністрів України №1381 положень Законів України суд зазначає наступне.

Правовий статус дітей війни та основи їх соціального захисту встановлені Законом України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004 № 2195-IV (далі по тексту Закон №2195-IV).

Згідно з статтею 1 Закону №2195-IV у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

- дитина війни - особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років;

- державна соціальна гарантія - встановлений цим Законом мінімальний розмір державної соціальної допомоги, а також пільги з метою надання соціальної підтримки дітям війни.

Відповідно до статті 2 Закону №2195-IV державні соціальні гарантії дітям війни встановлюються з метою:

- визнання на державному рівні важкого життєвого шляху громадян України, чиє дитинство збіглося з роками Другої світової війни;

- надання дітям війни соціальної підтримки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , 1939 року народження є дитиною війни відповідно до вимог статті 1 Закону №2195-IV, оскільки вона є громадянином України та на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни їй було менше 18 років, що підтверджується копією паспорта, засвідчена копія якого наявна в матеріалах справи.

Відповідно до статті 6 Закону №2195-IV дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" дане підвищення провадиться за їх вибором згідно з одним із законів.

Так, суд зазначає, що державна соціальна підтримка дітей війни у вигляді підвищення до пенсії, встановленого статтею 6 Закону №2195-IV, за своєю правовою природою є окремим джерелом доходу дітей війни та не є складовою їхньої пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги.

Як вже зазначалося, абзацом 1 статті 6 Закону №2195-IV встановлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Тобто, аналіз наведених норм дає підстави вважати, що до функцій Кабінету Міністрів України віднесено, зокрема, встановлення розмірів відповідних виплат, які здійснюються у тому числі тій категорії громадян, до якої належить позивач, що повністю узгоджується з положеннями законодавства.

Згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини кожна людина, як член суспiльства, має право на соцiальне забезпечення i на здiйснення необхiдних для пiдтримання її гiдностi i для вiльного розвитку її особи прав у економiчнiй, соцiальнiй i культурнiй галузях за допомогою нацiональних зусиль i мiжнародного спiвробiтництва та вiдповiдно до структури i ресурсiв кожної держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії`констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії`від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Такої ж позиції підтримується й Конституційний Суд України, який у своєму Рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 р. визначив, що Кабінет Міністрів України видає нормативно-правові акти у сфері соціального захисту, керуючись, зокрема, законами України, якими він на це уповноважується.

Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

З цих підстав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України та пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв`язку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Як зазначив Конституційний Суд Українии у своєму рішенні від 26.12.2011 №20-рп/2011 зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Враховуючи вищевикладене, на думку суду, положення пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1381 та положення Постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 №112 повністю узгоджуються з наведеною позицією Конституційного Суду України та з нормами чинного законодавства.

Таким чином, положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни`від 18.11.2004 №2195-IV, підлягають застосуванню з урахуванням особливостей, передбачених Законом України Про Державний бюджет України на відповідний рік, які є останніми за часом набуття чинності та встановлюють особливості регулювання спірних відносин, відповідно до яких на Кабінет Міністрів України покладено виконання функцій (обов`язку) щодо встановлення розмірів відповідних виплат.

При цьому, доводи позивача щодо грубого втручання держави у право мирно володіти своїм майном, спростовуються аналізом вищезазначених норм законодавства.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа від 03.01.2012 №15/0/10-12/039, на виконання п.3.14 протоколу №96 засідання Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 Міністерством соціальної політики України подано на розгляд Кабінету Міністрів України проект Постанови від 28.12.2011 №1381 разом із пояснювальною запискою, довідкою про погодження, висновком Мін`юсту, порівняльною таблицею, інформаційно-довідковими матеріалами, проектом акта та матеріалами до нього.

Також, на виконання п. 4.12 протоколу №11 Міністерством соціальної політики України подано на розгляд Кабінету Міністрів України доопрацьований проект Постанови від 25.03.2014 №112 разом із пояснювальною запискою, довідкою про погодження, протоколом узгодження пропозицій, висновком Мін`юсту, порівняльною таблицею, інформаційно-довідковими матеріалами, проектом акта та матеріалами до нього.

Так, в матеріалах справи наявний Висновок Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи до проекту постанови Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України" від 09.04.2014.

Однак зазначений Висновок Міністерства юстиції не може братись до уваги, оскільки він оформлений 09.04.2014, тобто після дати прийняття Постанови від 25.03.2014 №112.

Крім того, суд додатково звертає увагу, що хоч вказаний Висновок і не був взятий до уваги при прийнятті Постанови від 25.03.2014 №112, однак з його змісту вбачається що проект Постанови від 25.03.2014 №112 відповідає Конституції України, що спростовує доводи позича, викладені у позовній заяві.

Водночас, суд додатково звертає увагу на приписах статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої правила цієї статті (оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень) поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим; 2) законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Також матеріали справи містять Зауваження та пропозиції Міністерства економічного розвитку і торгівлі України до внесеного на погодження прокту постанови Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до деяяких постанов Кабінету Міністрів України", зокрема, щодо невикористання розміру прожиткового мінімуму та відсоткового розміру під час встановлення та виплати щомісячних додаткових пенсій, доплат, надбавок, компенсацій до пенсій, а встановлення чітко визначеного розміру.

А тому, слід зазначити, що оскаржуванні положення Постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1381 та положення Постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 №112 прийнятті із урахуванням зауважень та пропозицій Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що видаючи Постанову від №1381 та Постанову від 25.03.2014 №112 Кабінет Міністрів України діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені нормами національного та міжнародного законодавства, а відтак правові підстави вважати оскаржувані акти у спірній частині незаконним, у суду відсутні.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, питання щодо судових витрат вирішенню не підлягає.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено 04.08.2020.

Головуючий суддя Іщук І.О.

Судді Шрамко Ю.Т.

Клименчук Н.М.