Справа № 360/1697/20
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 року справа №360/1697/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Блохіна А.А., Гайдара А.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року у справі № 360/1697/20 (головуючий суддя І інстанції Шембелян В.С.), складене у повному обсязі 07 травня 2020 року у м. Сєвєродонецьк Луганської області, за позовом ОСОБА_2 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, -

ВСТАНОВИВ:

23 квітня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову ВП № 61722454 про відкриття виконавчого провадження (а.с. 1-4).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни ВП № 61722454 від 06 квітня 2020 року про відкриття виконавчого провадження. Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни ВП № 61722454 від 06 квітня 2020 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження. Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни ВП № 61722454 від 06 квітня 2020 року про стягнення з боржника основної винагороди виконавця. Визнано протиправною та скасовано приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни ВП № 61722454 від 06 квітня 2020 року про арешт коштів боржника. Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни ВП № 61722454 від 06 квітня 2020 року про арешт майна боржника. Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни ВП № 61722454 від 06 травня 2020 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (а.с. 49-52).

Не погодившись із таким судовим рішенням, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віра Леонідівна подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування зазначила, що стягувачем було надано заяву про примусове виконання рішення на підставі виконавчого напису,в якому визначена адреса реєстрації та проживання боржника м. Київ.

Апелянт наголошує, що чинною редакцією Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено до відкриття виконавчого провадження, проведення виконавчих дій, спрямованих на перевірку будь-якої інформації стосовно боржника, його місцезнаходження.

Виконавець відкриває виконавче провадження на підставі заяви стягувача, в якій останній має право зазначити будь-які відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місце знаходження тощо) (а.с. 101-109).

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

05 серпня 2020 року до канцелярії суду від позивача надійшли додаткові пояснення по справі з посиланням на рішення судів апеляційної адміністративної інстанції.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є боржником, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» (ідентифікаційний код 41346335, місцезнаходження: 49044, м. Дніпро, вул. Якова Самарського, 12А) є стягувачем у виконавчому провадженні ВП № 6172245, яке перебуває на виконанні у приватного виконавця Дорошкевич ОСОБА_3 .Л.

З кредитного договору № 2470344 від 06 липня 2019 року вбачається, що він укладений між ТОВ «Алекскредит» та ОСОБА_2 на суму 10000 гривень (а.с.29-31).

Виконавчим написом від 30 березня 2020 року за № 5010, вчиненим приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., звернуто стягнення з ОСОБА_2 , який є боржником за вищевказаним кредитним договором на користь стягувача - ТОВ «Алекскредит». Сума повної заборгованості складає 21 500,00 грн. (а.с.32).

ТОВ «Алекскредит» 03 квітня 2020 року звернулось до приватного виконавця виконавчого округу м .Києва Дорошкевич В.Л. із заявою №б/н від 30 березня 2020 року про примусове виконання виконавчого напису про стягнення з боржника, яким є ОСОБА_2 , коштів у розмірі 21500,00 грн. (а.с.28 зв.бік).

У виконавчому написі нотаріусу та в заяві про його примусове виконання адресу місця реєстрації боржника: АДРЕСА_1 , адресу проживання: АДРЕСА_2 .

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. від 06 квітня 2020 року відкрито виконавче провадження № 61722454 з примусового виконання виконавчого напису №5010, виданого 30 березня 2020 року про стягнення з боржника ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекскредит» заборгованості в розмірі 21500,00 грн. (а.с.34 зв.бік а.с. 35).

Також, постановою приватного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП 61722454 від 06 квітня 2020 року визначено для боржника, ОСОБА_2 , розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в загальній сумі 300,00 грн. (а.с.36).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. про стягнення з боржника основної винагороди від 06 квітня 2020 року ВП № 61722454, стягнуто з боржника, ОСОБА_2 , основну винагороду у сумі 2150,00 грн. (зв.бік а.с.37 а.с. 38).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. про арешт майна боржника від 06 квітня 2020 року ВП № 61722454, накладено арешт на майно, що належить боржнику, у межах звернення з урахуванням виконавчого збору/ основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 24650,00 грн. (а.с.39).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. про арешт коштів боржника від 06 квітня 2020 року ВП № 61722454, накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також, на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику (зв.бік а.с.40 а.с. 41).

06 травня 2020 року постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звернуто стягнення на доходи боржника, що отримує дохід від особи, якою є: Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке науково-виробниче об`єднання «Імпульс», , адреса місця реєстрації: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, площа Перемоги, 2 (а.с.43).

Вважаючи дії відповідача щодо відкриття виконавчого провадження протиправними позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що на момент відкриття виконавчого провадження та, як наслідок, прийняття відповідачем у подальшому постанов в межах цього виконавчого провадження, у відповідача були відсутні достовірні дані на підтвердження факту проживання боржника у м.Києві, тобто в межах виконавчого округу відповідача, тому спірні постанови є протиправними та підлягають скасуванню.

Крім того, суд вийшов за межі позовних вимог та скасував похідні постанови від відкриття виконавчого провадження, а саме: про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди виконавця, про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини першої статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За змістом п.1 ч.2 ст.18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону № 1404-VIII, право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі Закон № 1403-VIII) фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом № 1404-VIII.

За правилами ч.1, 2 ст.24 Закону № 1404-VIII виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Пунктом 4 частини другої статті 23 Закону № 1403-VIII передбачено, що у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 25 Закону № 1403-VIII виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.

Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону № 1404-VIII знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що і Закон № 1404-VIII, і Закон № 1403-VIII визначають вимоги (критерії) до місця відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження.

При цьому право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.

Отже, у разі якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи та місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та відповідно на яку розповсюджуються відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання.

Згідно приписів п.1 ч.1 ст.26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати (ч.3 ст. 26 Закону № 1404-VIII).

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (ч.5 ст. 26 Закону № 1404-VIII).

З аналізу вищевказаних норм права слідує наступне: якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи або місцезнаходження його майна розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює свою діяльність, та відповідно на яку розповсюджуються відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження для їх виконання, якщо не виявлено жодної з передбачених законом підстав для повернення виконавчого документу стягувачу та відмови у відкритті виконавчого провадження.

Слід зазначити, що Законом № 1404-VIII не передбачено проведення виконавчих дій спрямованих на перевірку будь-якої інформації стосовно боржника до відкриття виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавчим написом від 30 березня 2020 року за № 5010, вчиненим приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., звернуто стягнення з ОСОБА_2 , який є боржником за вищевказаним кредитним договором на користь стягувача - ТОВ «Алекскредит» (а.с.32).

ТОВ «Алекскредит» 03 квітня 2020 року звернулось до приватного виконавця виконавчого округу м .Києва Дорошкевич В.Л. із заявою №б/н від 30 березня 2020 року про примусове виконання виконавчого напису про стягнення з боржника, яким є ОСОБА_2 , коштів у розмірі 21500,00 грн. (а.с.28 зв.бік).

У виконавчому написі нотаріусу та в заяві про його примусове виконання зазначено адресу місця реєстрації боржника: АДРЕСА_3 .Сєвєродонецьк АДРЕСА_4 , адресу проживання: АДРЕСА_2 .

Як стверджує приватний виконавець, саме зазначене у заяві про відкриття виконавчого провадження місце фактичного проживання боржника і було підставою для вчинення виконавчих дій, зокрема, відкриття виконавчого провадження в окрузі м. Києва.

Доводи суду першої інстанції щодо недотримання вимог діючого законодавства при відкритті виконавчого провадження, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги з огляду на наступне.

Пунктом 3 розділу III Інструкції № 512/5, заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа.

У заяві про примусове виконання рішення зазначаються такі відомості:

назва і дата видачі виконавчого документа;

прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові стягувача;

дата народження та адреса місця проживання чи перебування стягувача;

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) стягувача;

номер телефону стягувача;

спосіб перерахування стягнутих з боржника грошових сум (у разі виконання рішення про стягнення коштів);

реквізити рахунку, відкритого у банку або в іншій фінансовій установі, для отримання стягнутих з боржника грошових сум (за наявності).

У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо).

У разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за місцезнаходженням майна боржника до заяви про примусове виконання рішення додається документальне підтвердження, що майно боржника (грошові кошти на рахунках в банках або інших фінансових установах) знаходиться(яться) на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця.

Однак, у даному випадку, виконавчий документ подано, зокрема, за місцем проживання (перебування боржника - фізичної особи) позивача зазначеної стягувачем в заяві про відкриття виконавчого провадження, на який розповсюджується діяльність приватного виконавця відповідача по справі, що є достатнім для прийняття виконавчого документа до виконання, оскільки законодавче перевірка місцезнаходження боржника приватним виконавцем під час відкриття виконавчого провадження не передбачена.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що приватний виконавець діяв у спосіб та в межах делегованих йому Законом та Інструкцією повноважень

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача щодо визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки відповідач діяв у відповідності ст.ст. 24, 26 Закону № 1404-VIII та підстав для повернення виконавчого документу стягувачу на час відкриття виконавчого провадження не мав.

При цьому, суд апеляційної інстанції також не вбачає підстав для скасування похідних постанов від поставно при відкриття виконавчого провадження, а саме: про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди виконавця, про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 25 січня 2019 року у справі № 511/1342/17, в якому зазначено:

«За таких обставин, враховуючи, що державний виконавець не має обов`язку перевіряти місцезнаходження боржника, що зазначив стягувач у виконавчому документі, не було підстав вважати, що виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання та повертати його стягувачу.

Установивши, що дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження були вчинені відповідно до вимог частини першої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець відкрив виконавче провадження за місцем проживання боржника, яке зазначив стягувач у заяві про відкриття провадження, тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для скасування постанови.

Доводи касаційної скарги про те, що державний виконавець не мав права приймати постанову про відкриття виконавчого провадження є безпідставні, оскільки право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби належить стягувачу».

Відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вже було зазначено апеляційним судом вище, суд першої інстанції, встановивши ті обставини, що на момент відкриття виконавчого провадження № 61674903 та, як наслідок, прийняття відповідачем у подальшому постанов в межах цього виконавчого провадження у відповідача були відсутні достовірні дані про проживання позивача в межах виконавчого округу відповідача, дійшов висновку, що виконавче провадження щодо позивача приватним виконавцем відкрито з порушенням правил територіальної діяльності приватних виконавців.

Однак, такі мотиви для задоволення позову суд апеляційної інстанції вважає неправильними, оскільки визначальним у межах спірних правовідносин є саме правомірність відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем в межах відповідного округу, який не має обов`язку перевіряти місце проживання (перебування, знаходження) боржника/його майна, що зазначив стягувач.

Саме адреса проживання (перебування) боржника в м. Києві була підставою для відкриття виконавчого провадження, що зазначено у відповідній постанові.

Проте, таким запереченнями на позов суд першої інстанції не дав жодної оцінки.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Враховуючи викладене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права в частині задоволених позовних вимог.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що скасуванню не підлягають не тільки постанова про відкритті виконавчого провадження, так і похідна від неї постанова про арешт коштів, оскільки вони виносились вже після відкриття виконавчого провадження та в рамках виконання виконавчих дій.

При цьому, суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання позивача (викладених в додаткових поясненнях) на рішення судів апеляційної інстанції, оскільки це не передбачено нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо вимог апелянта про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат, суд зазначає наступне.

Розподіл судових витрат врегульовано статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 2 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Частиною 5 цієї ж статті передбачено, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що загальне правило розподілу судових витрат полягає в тому, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При цьому відповідачу - суб`єкту владних повноважень, можуть компенсуватись лише документально підтвердженні витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз, оскільки суб`єкт владних повноважень повинен нести усі ризики, пов`язані з прийняттям ним рішень, вчиненням дій чи допущенням бездіяльності, у тому числі необхідність відстоювати правомірність своєї поведінки в адміністративному суді. Такі обмеження у можливостях суб`єктів владних повноважень свідчать про загальну спрямованість адміністративного судочинства на захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у спірних відносинах із владою.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі №161/14389/16-а.

Керуючись статтями 271,272, 287, 311, 317, 322, 329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни задовольнити.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року по справі № 360/1697/20 скасувати.

Прийняти нове рішення.

У задоволені позовних вимог за позовом ОСОБА_2 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення проголошено 05 серпня 2020 року.

Судді Т.Г.Арабей

А.А. Блохін

А.В. Гайдар