Справа № 440/3272/20
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2020-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

05 серпня 2020 року м. ПолтаваСправа №440/3272/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Кукоби О.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (надалі - відповідач, ГУПФ України в Полтавській області), у якому просила:

визнати неправомірним та скасувати рішення від 15.05.2020 №68 про відмову у призначенні пенсії за вислугою років;

зобов`язати відповідача зарахувати ОСОБА_1 трудовий стаж роботи методиста з 15.09.2003 по 17.10.2019 до спеціального викладацького стажу, що дає право на пільгову пенсію за вислугою років та призначити їй пенсію за вислугою років з 18.10.2019.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що пенсійний орган повторно протиправно відмовив у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як працівнику освіти при наявності необхідного спеціального стажу, адже зміни до цього закону щодо встановлення додаткових вимог про досягнення певного віку визнані неконституційними.

2. Позиція відповідача.

Відповідач позов не визнав. У наданому до суду відзиві на позов представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю /а.с. 95-96/. Свою позицію мотивував посиланням на те, що на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі №440/4365/19 пенсійним органом повторно розглянута заява позивача від 18.10.2019 щодо призначення пенсії за вислугу років та за наслідками її розгляду прийнято рішення про відмову у призначення пенсії ОСОБА_1 з огляду на відсутність спеціального трудового стажу. Звертав увагу на те, що у рішенні Полтавського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі №440/4365/19 відсутнє зобов`язання суб`єкта владних повноважень щодо призначення пенсії позивачу, тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не відповідають чинному законодавству.

3. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 2.07.2020 відкрито провадження у справі за даним позовом, розгляд справи вирішено здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників (у письмовому провадженні).

За приписами пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Обставини справи

Залученою до матеріалів справи копією трудової книжки серії НОМЕР_1 /а.с. 81-88/ підтверджено, що позивач:

27.08.1987 прийнята до Солоницької восьмирічної школи Лубенського району Полтавської області та працювала старшою піонервожатою з 27.08.1987 на підставі наказу від 24.08.1987 №93; педагогом-організатором з 15.08.1992 на підставі наказу від 14.08.1992 №67;

наказом від 28.08.1996 звільнена з посади педагога - організатора за власним бажанням;

з 1.09.1996 позивач прийнята на роботу викладачем світової літератури до Лубенського сільськогосподарського технікуму бухгалтерського обліку;

2.09.1997 згідно з наказом №111 звільнена за переведенням до Лубенського технікуму Полтавського державного сільськогосподарського інституту у зв`язку з ліквідацією Лубенського сільськогосподарського технікуму бухгалтерського обліку згідно з наказом Мінсільгоспроду України від 17.06.1997 №190 "Про вдосконалення мережі вищих аграрних навчальних закладів";

наказом від 3.09.1997 №1-к прийнята з 3.09.1997 на роботу до Лубенського технікуму Полтавського державного сільськогосподарського інституту за переведенням з Лубенського сільськогосподарського технікуму бухгалтерського обліку за контрактом викладачем світової літератури з кваліфікаційною категорією "Спеціаліст" строком на п`ять років;

рішенням атестаційної комісії 1.06.2001 згідно з наказом №43 позивачу присвоєно кваліфікаційну категорію "Спеціаліст ІІ категорії";

7.12.2001 згідно з наказом №150 звільнена з роботи у зв`язку з ліквідацією Лубенського технікуму Полтавського державного сільськогосподарського інституту та наказом від 8.12.2001 №1-к прийнята на роботу до Лубенського технікуму Полтавської державної аграрної академії викладачем ІІ категорії світової літератури по раніше заключеному контракту;

згідно з наказом від 15.09.2003 №17 ОСОБА_1 призначено на посаду методиста з 15.09.2003;

рішенням атестаційної комісії згідно з наказом від 2.06.2004 №69-к присвоєна кваліфікаційна категорія "Спеціаліст І категорії";

згідно з наказом від 15.07.2005 №353-А Лубенський технікум Полтавської державної аграрної академії з 15.07.2005 перейменований на Лубенський фінансово-економічний коледж Полтавської державної аграрної академії;

рішенням атестаційної комісії Міністерства аграрної політики України ОСОБА_1 встановлено кваліфікаційну категорію "Спеціаліст вищої категорії", про що видано наказ від 21.08.2006 №72-АТ;

наказом від 31.08.2007 №85-З позивач звільнена з роботи з 1.09.2007 з посади методиста в зв`язку із закінченням строку дії контракту;

наказом від 1.09.2007 №86-К прийнята на роботу до Лубенського фінансово-економічного коледжу Полтавської державної аграрної академії з 2.09.2007 на посаду методиста, спеціалістом вищої категорії із укладенням контракту;

відповідно до рішення атестаційної комісії Міністерства аграрної політики України 31.08.2009 наказом №59-АТ ОСОБА_1 присвоєно педагогічне звання "викладач-методист";

з 31.08.2012 позивача звільнено наказом №65 у зв`язку із закінченням терміну дії контракту та 1.09.2012 прийнято на посаду методиста із укладенням контракту;

рішенням атестаційної комісії Міністерства аграрної політики та продовольства України підтверджено кваліфікаційну категорію "Спеціаліст вищої категорії" та педагогічне звання "Викладач-методист", про що видано наказ від 17.06.2014 №41;

наказом Лубенського фінансово-економічного коледжу Полтавської державної аграрної академії від 29.08.2017 №97-З ОСОБА_1 звільнено у зв`язку із закінченням терміну дії контракту, а наказом від 29.08.2017 №98-к прийнято на посаду методиста;

наказом від 27.08.2018 №65 позивача звільнено з Лубенського фінансово-економічного коледжу Полтавської державної аграрної академії у зв`язку із закінченням терміну дії контракту, а наказом від 31.08.2018 №67-к прийнято на посаду методиста;

наказом від 30.08.2019 №82-З ОСОБА_1 звільнено з посади методиста у зв`язку із закінченням дії контракту, а наказом від 2.09.2019 №85-к прийнято на посаду методиста Лубенського фінансово-економічного коледжу Полтавської державної аграрної академії.

Довідкою Лубенського фінансово-економічного коледжу Полтавської державної аграрної академії від 17.10.2019 №278 підтверджено, що ОСОБА_1 дійсно займалась викладацькою діяльністю (викладач загальноосвітніх та соціально-гуманітарних дисциплін) у період з 1.09.1996 по 17.10.2019 /а.с. 89/.

Довідкою Лубенського фінансово-економічного коледжу Полтавської державної аграрної академії від 17.10.2019 №63 підтверджено, що ОСОБА_1 працювала на посаді викладача з 1.09.1996, а з 15.09.2003 призначена на посаду методиста /а.с. 90-91/.

18.10.2019 позивач звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років /а.с. 80/.

Рішенням відділу з питань призначення та перерахунків пенсій №11 управління застосування пенсійного законодавства ГУПФ України в Полтавській області від 18.10.2019 №384 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років з огляду на відсутність необхідного спеціального стажу роботи, підтвердженого у встановленому порядку /а.с. 77/. Зазначене рішення відповідач мотивував посиланням на те, що аналіз наданих ОСОБА_1 документів свідчить, що відповідно до записів трудової книжки та довідок Лубенського фінансово-економічного коледжу №63, №278 від 17.10.2019 заявниця працювала з 27.08.1987 по 14.08.1992 старшою піонервожатою, з 15.08.1992 по 28.08.1996 педагогом-організатором Солоницької восьмирічної школи, з 1.09.1996 року по 14.09.2003 викладачем світової літератури Лубенського сільськогосподарського технікуму бухгалтерського обліку. Відповідно до наданих документів стаж гр. ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за вислугу років за період з 27.08.1987 по 14.09.2003 становить 15 років 05 місяців 03 дні.

Не погодившись з таким рішенням, вважаючи його неправомірним щодо неврахування до спеціального стажу роботи викладачем періоду роботи з 15.09.2003 по 17.10.2019 (16 років 01 місяць 02 дні), позивач звернулася до суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі №440/4365/19, що набрало законної сили 27.03.2020, визнано протиправним та скасовано рішення відділу з питань призначення та перерахунків пенсій №11 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 18.10.2019 №384; зобов`язано ГУПФ України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 18.10.2019 та прийняти рішення з урахуванням висновків, сформульованих судом у даному рішенні /а.с. 102-107/.

На виконання рішення суду у справі №440/4365/19 відповідач рішенням від 15.05.2020 №68 повторно відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років з огляду на відсутність у позивача необхідної кількості спеціального трудового стажу /а.с. 92-93/.

Не погодившись з рішенням відповідача від 15.05.2020 №68 та вбачаючи наявність підстав для зобов`язання відповідача призначити та виплачувати їй пенсію за вислугу років, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Норми права, якими урегульовані спірні відносини

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Основного Закону визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно пункту 2.1 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення". Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Cтаттею 2 Закону України від 5.11.1991 №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" (надалі - Закон №1788-ХІІ) визначено, що за цим Законом призначаються трудові пенсії, зокрема - за вислугу років.

За змістом статті 52 Закону №1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають, зокрема працівники освіти, відповідно до пункту "е" статті 55.

Пунктом "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ у редакції, чинній до 1.04.2015, було визначено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України від 2.03.2015 №213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено у новій редакції, відповідно до якої право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців.

Ці зміни набули чинності з 1.04.2015.

Крім того, Законом України від 24.12.2015 №911-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", що набрав чинності з 1.01.2016, внесені зміни до пункту "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ, відповідно до яких в абзаці першому слова "незалежно від віку" замінено словами та цифрами "після досягнення 55 років і"; а також доповнено вказану статтю абзацами дванадцятим - двадцять п`ятим такого змісту: "До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року.

Проте, Рішенням Конституційного Суду України від 4.06.2019 №2-р/2019 положення статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2.03.2015 №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911-VIII, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

У свою чергу, згідно зі статтею 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Оцінка судом обставин справи

Спір у даній справі стосується наявності у позивача права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону №1788-XII.

Заперечуючи право ОСОБА_1 на призначення відповідної пенсії, відповідач виходив з того, що позивач не має достатнього стажу, наявність якого є підставою для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ.

Проте цим доводам пенсійного органу надана оцінка судом під час розгляду справи №440/4365/19. Так, у рішенні суду від 13.01.2020 зазначено, що відсутність запису у трудовій книжці позивача про виконання нею роботи на посаді викладача загальноосвітніх та соціально-гуманітарних дисциплін за сумісництвом не спростовує факту наявності такого стажу, оскільки відповідно до пункту 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 №58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, запис відомостей про роботу за сумісництвом провадиться за бажанням працівника власником або уповноваженим ним органом. Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10.10.2018 у справі №303/241/17-а.

На цій підставі, суд визнав підтвердженим спеціальний стаж роботи позивача на посаді викладача загальноосвітніх та соціально-гуманітарних дисциплін у період з 15.09.2003 по 17.10.2019, оскільки такий період підтверджується довідками Лубенського фінансово-економічного коледжу Полтавської державної аграрної академії.

Відтак, суд зробив висновок про те, що встановлені у справі №440/4365/19 обставини свідчать про надання позивачем усіх передбачених законодавством документів щодо підтвердження спеціального стажу разом із заявою від 18.10.2019 про призначення пенсії за вислугу років.

Згідно з частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Отже, рішення суду у справі №440/4365/19, яким встановлено факт наявності у ОСОБА_1 достатньої тривалості спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років є обов`язковим для виконання пенсійним органом.

Однак, відповідач висновки суду не врахував, внаслідок чого повторно прийняв безпідставне рішення про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

А оскільки у рішенні від 15.05.2020 №68 пенсійним органом не наведено нових підстав для відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, суд дійшов висновку, що це рішення належить визнати протиправним та скасувати, а позов в цій частині задовольнити.

Окрім того, суд враховує, що відповідно до статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 30.09.2010 №20-рп/2010 зазначив, що визнання неконституційним Закону у зв`язку з порушенням процедури його розгляду та ухвалення означає відновлення дії попередньої редакції норм Конституції України, які були змінені, доповнені та виключені Законом. Це забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство як Основного Закону держави на всій території України (абзац четвертий пункту 6 мотивувальної частини).

Аналогічні правові наслідки мали місце після ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 7.07.2009 №17-рп/2009 у справі про конституційно встановлену процедуру набрання чинності законом, в результаті якого положення Закону України "Про Конституційний Суд України" відновили свою дію в попередній редакції.

Крім того, як зазначив Конституційний Суд України в абзаці третьому пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 14.12.2000 №15-рп/2000, "рішення Конституційного Суду України мають пряму дію і для набрання чинності не потребують підтверджень з боку будь-яких органів державної влади. Обов`язок виконання рішення Конституційного Суду України є вимогою Конституції України (частина друга статті 150), яка має найвищу юридичну силу щодо всіх інших нормативно-правових актів (частина друга статті 8)".

У рішенні від 4.06.2019 №2-р/2019 Конституційний Суд України визначив, що положення статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2.03.2015 №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення цього Рішення /пункт 2 резолютивної частини Рішення/.

Отже, зміни до пункту "е" статті 55 Закону №1788-XII, внесені законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2.03.2015 №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911-VIII, втратили чинність з 5.06.2019.

Позивач звернулась до ГУПФ України в Полтавській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років 18.10.2019, а тому на момент її звернення положення пункту "е" статті 55 Закону №1788-XII мали бути застосовані відповідачем у редакції, чинній до внесення до нього змін законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2.03.2015 №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911-VIII.

Суд звертає увагу на те, що чинною до 1.04.2015 редакцією пункту "е" статті 55 Закону №1788-XII, яка відновила свою дію з 5.06.2019 з огляду на визнання неконституційними змін до цієї норми, було визначено лише одну умову для призначення працівнику освіти пенсії за вислугу років - наявність спеціального стажу роботи від 25 до 30 років.

Наявність у позивача достатнього спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону №1788-XII встановлена судом у рішенні від 13.01.2020 у справі №440/4365/19 та не спростована пенсійним органом.

Доводи представника відповідача про те, що положення Закону №1788-XII в частині визначення права на пенсію за вислугу років за наявності спеціального стажу роботи з урахуванням змін, внесених законом №213-VIII, залишились незмінними суд визнає безпідставними, адже резолютивна частина Рішення Конституційного Суду України від 4.06.2019 №2-р/2019 містить висновок про визнання неконституційними всіх без виключення змін, внесених до статті 55 Закону №1788-XII законами №№ 213-VIII та 911-VIII.

З урахуванням вищевикладене, суд зауважує, що умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 8.11.2019 у справі №227/3208/16-а.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 у справі №21-1465а15.

За таких обставин, суд, зважаючи до набуття ОСОБА_1 необхідного стажу для призначення пенсії за вислугу років та подання до пенсійного органу достатніх документів для вирішення питання про призначення пенсії, беручи до уваги факт повторного ухвалення пенсійним органом протиправного рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років з тих самих підстав, правова оцінка яким надана судом у рішенні від 13.01.2020 у справі №440/4365/19, що набрало законної сили, з метою ефективного відновлення порушеного права позивача, вважає за необхідне зобов`язати ГУПФ України в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 трудовий стаж роботи методиста з 15.09.2003 по 17.10.2019 до спеціального викладацького стажу, що дає право на пільгову пенсію за вислугу років, та призначити їй пенсію за вислугу років з 18.10.2019.

Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю.

Розподіл судових витрат

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн, що підтверджено квитанцією від 18.06.2020 №18-7417066/С /а.с. 68/. Вказану суму судового збору зараховано до спеціального фонду Державного бюджету, що підтверджено випискою /а.с. 69/.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки судом ухвалено рішення про задоволення позовних вимог фізичної особи, понесені ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у повному розмірі.

Щодо клопотання позивача про встановлення судового контролю

Згідно з частиною першою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Наведена норма процесуального закону не є імперативною та передбачає право суду на власний розсуд, виходячи з фактичних обставин справи, приймати рішення про необхідність чи недоцільність у зобов`язанні суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення. Вирішуючи питання щодо встановлення судового контролю суд враховує надані позивачем докази, особливості покладених на суб`єкта владних повноважень обов`язків згідно з судовим рішенням та його можливості ці обов`язки виконати без достатніх зволікань.

У цій справі позивачем не обґрунтовано необхідність застосування заходів судового контролю, а у суду відсутні підстави вважати, що відповідач буде ухилятись від виконання судового рішення після набрання ним законної сили.

З урахуванням наведеного, у задоволенні клопотання позивача про встановлення судового контролю шляхом зобов`язання ГУПФ України в Полтавській області подати у місячний строк з моменту набрання законної сили рішенням суду звіт про його виконання належить відмовити.

Керуючись статтями 2, 3, 6-10, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 262, 263, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 15 травня 2020 року №68.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 трудовий стаж роботи методиста з 15 вересня 2003 року по 17 жовтня 2019 року до спеціального викладацького стажу, що дає право на пільгову пенсію за вислугу років, та призначити їй пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 18 жовтня 2019 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

У задоволенні клопотання позивача про встановлення судового контролю відмовити.

Позивач (стягувач): ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ).

Відповідач (боржник): Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (; вул. Соборності, 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Другого апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів після складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.О. Кукоба