Справа № 826/18971/16
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2020-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Горяйнова А.М.

Мєзєнцева Є.І.

За участю секретаря Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно статті 229 КАС України, адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, в якому просила визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13 жовтня 2016 року №527-16 «Про скасування рішення про визнання біженцем громадянки Афганістану ОСОБА_2 ».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2020 року позов задоволено повністю. Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 13.10.2016 року №527-16 «Про скасування рішення про визнання біженцем громадянки Афганістану ОСОБА_2 ».

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Державна міграційна служба України звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що позивачем при зверненні із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було надано недостовірні відомості, що слугувало підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

28 липня 2020 року електронною поштою до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Державної міграційної служби України надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із запровадженням карантину.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Станом на 29 липня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» у регіонах, в яких здійснюється послаблення протиепідемічних заходів, дозволяється перевезення пасажирів залізничним транспортом в усіх видах внутрішнього сполучення (приміському, міському, регіональному та дальньому) між регіонами в межах кількості місць для сидіння, передбачених технічною характеристикою транспортного засобу або визначеної в реєстраційних документах на цей транспортний засіб.

На виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» та, відповідно до пункту 10 частини 1 статті 152, частини 5 статті 153 Закону України «Про судоустрій і статус судів», Державна судова адміністрація України наказом від 08 квітня 2020 року №169 затвердила Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду.

Таким чином, учасники справи не позбавлені права взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду, а також, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

При цьому, суд приймає до уваги вимоги процесуального закону щодо дотримання строків розгляду справ та те, що у даній справі участь сторін у судовому засіданні не визнавалась обов`язковою.

За таких обставин, враховуючи відновлення транспортного зв`язку на час проведення засідання, технічну можливість за бажанням сторін здійснювати проведення судового засідання у режимі відеоконференцзв`язку, колегія суддів вважає, що правові підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Громадянка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , набула статус біженця в Україні на підставі рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій України від 31 жовтня 2011 року №545-11, відповідно до статті 4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як така, що є членом сім`ї визнаного біженця.

Головним управлінням ДМС у м. Києві складено подання від 26 вересня 2016 року з рекомендацією Державній міграційній службі України прийняти рішення про скасування рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 31.10.2011 року №545-11 про визнання громадянки Афганістану ОСОБА_2 біженцем в Україні, у зв`язку з тим, що іноземка повідомила неправдиві відомості, що стали підставою для набуття нею статусу біженця.

За результатами розгляду особової справи №11.25.0089-01 громадянки Афганістану ім`я: ОСОБА_4 , по батькові: ОСОБА_4 та подання ГУ ДМС в м. Києві від 26 вересня 2016 року про скасування рішення про визнання біженцем, ДМС України прийнято рішення від 13 жовтня 2016 року №527-16 «Про скасування рішення про визнання біженцем».

В якості підстави для розгляду особової справи Громадянки ОСОБА_6 після надання їй статусу біженця у рішенні від 13.10.2016 року №527-16 вказано положення статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також, зазначено, що процедуру скасування рішення про визнання біженцем громадянки Афганістану ОСОБА_2 ініційовано ГУ ДМС в м. Києві, у зв`язку із надходженням листа ДСІОБГ ДМС від l4.06.2016 року №8.6/3766-16 щодо з`ясування наявності підстав для припинення вказаною особою статусу біженця.

Наведені у рішенні висновки ДМС України щодо наявності підстав для скасування рішення Держкомнацрелігій України від 31.10.2011 року №545-11 мотивовано тим, що незалежно від версій про обставини прибуття заявниці в Україну та отримання нею статусу біженця, у ДМС є обґрунтовані підстави вважати, що на момент звернення за захистом вказана особа не перебувала у шлюбі і не мала підстав для звернення за захистом виключно з причини належності до членів сім`ї визнаного біженця, тобто, надала неправдиву інформацію, яка стала підставою для визнання її біженцем; або взагалі не зверталася самостійно або через законного представника із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як того вимагає стаття 7 Закону, тобто, скористалася неправдивою інформацією як підставою для законного пересування в Україні у статусі біженця.

15 листопада 2016 року Головним управлінням ДМС в м. Києві на ім`я Громадянки Афганістану ОСОБА_2 складено повідомлення за №267 щодо прийнятого відносно неї рішення про скасування рішення про визнання біженцем.

Не погоджуючись із скасуванням рішення про визнання біженцем, позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).

Частиною 1 статті 6 вищевказаного Закону передбачено, що іноземця або особу без громадянства може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або їм може бути надано тимчасовий захист у порядку, встановленому законом.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

За приписами ч. 1 ст. 11 Закону № 3671-VI, статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа: добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства); набула громадянства України або добровільно набула громадянство, яке мала раніше, або набула громадянство іншої держави і користується її захистом; добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує; отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні; не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Частиною 8 статті 11 Закону № 3671-VI передбачено, що рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, скасовується, якщо вона повідомила недостовірні відомості, пред`явила фальшиві документи, що стали підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.ч. 7-8 ст. 11 Закону № 3671-VI, підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту може бути клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади. Уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п`ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

Положеннями ч. 9 ст. 11 Закону № 3671-VI визначено, що у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до частини 10 статті 11 Закону № 3671-VI, рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

За правилами частини 14 статті 11 Закону № 3671-VI, на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом МВС України від 07 вересня 2011 року № 649 затверджені Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно пункту 7.3. зазначених Правил, подання про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вноситься територіальним органом ДМС за власною ініціативою у випадку, якщо особа, яка визнана біженцем або якій надано додатковий захист, повідомила недостовірні відомості чи пред`явила фальшиві документи, що стали підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до підпункту «в» пункту 7.7 розділу IV Правил, за результатами всебічного вивчення та оцінки документів і матеріалів, що долучені до особової справи, яка надійшла разом з поданням, ДМС приймає рішення про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій України від 31 жовтня 2011 року №545-11 Громадянку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано біженцем (а.с. 51).

Підставою для визнання позивача біженцем стало те, що, відповідно до статті 4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Громадянка ОСОБА_3 є членом сім`ї визнаного біженця.

Головним управлінням ДМС у м. Києві складено подання про скасування рішення про надання статусу біженця від 26 вересня 2016 року (а.с. 99-101).

У вищевказаному поданні зазначено, що ОСОБА_1 звернулась із заявою про надання статусу біженця від 07.07.2011 року, дата в`їзду в Україну вказана - 01.07.2011 року, сімейний стан - заміжня, дані чоловіка - ОСОБА_7 . ОСОБА_8 ) статус біженця надано у 1997 році.

Також, у поданні від 26 вересня 2016 року вказано, що документи, які б підтверджували факт одруження ОСОБА_2 та ОСОБА_9 на момент подання заяви про надання статусу біженця гр. Афганістану ОСОБА_2 відсутні. Єдину інформацію стосовно одруження, заявниця вказує в протоколі співбесіди від 13.07.2011 року, де повідомляє, що в кінці 2010 року їх одружили за законами Шаріату в Пакистані. 21 вересня 2016 року з заявницею було проведено співбесіду, в ході якої стали відомі нововиявлені обставини її справи. Заявниці були поставлені уточнюючі питання стосовно набуття нею статусу біженця, які містяться в заяві анкеті, реєстраційному листі та співбесіді від 13.07.2011 року. В ході проведення співбесіди від 21.09.2016 року стало відомо, що заявниця прилетіла літаком до Києва в аеропорт Бориспіль, а не автомобілем, як зазначала раніше. Стверджує, що прилетіла тільки в 2012 році по проїзному документу біженця для виїзду закордон та з посвідченням біженця. З чоловіком ОСОБА_9 вони дійсно одружились в Афганістані, про що свідчить свідоцтво про шлюб. Громадянин ОСОБА_11 на дату прильоту до України громадянки Афганістану ОСОБА_2 знаходився разом з нею, летіли одним рейсом, це підтверджується і відтисками штампів в проїзному документі біженця для виїзду закордон громадянки Афганістану ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 .

Із подання від 26 вересня 2016 року вбачається, що заявниця під час різних співбесід надає різні версії обставин свого прибуття в Україну, укладення шлюбу та отримання статусу біженця в Україні і не може надати логічного пояснення вказаним суперечностям. Також, встановлений факт, що вона звернулася за захистом в Україні (07.07.2011 р.) до моменту укладення шлюбу (05.09.2011 р.) дає обґрунтовані підстави вважати, що на момент звернення за захистом вона не перебувала у шлюбі і не мала підстав для звернення за захистом виключно з причини належності до членів сім`ї визнаного біженця, тобто, надала неправдиву інформацію, яка стала підставою для надання її статусу біженця.

Отже, підставою для висновку міграційного органу про необхідність скасування рішення щодо надання Громадянці ОСОБА_6 статусу біженця стало надання позивачем під час співбесіди 21 вересня 2016 року пояснень, які відрізняються від пояснень, отриманих міграційним органом під час вирішення питання про визнання біженцем. Зокрема, як вказує Головне управління ДМС у м. Києві, Громадянкою ОСОБА_6 було укладено шлюб з Громадянином ОСОБА_11 після звернення за захистом з метою визнання біженцем.

Колегія суддів зазначає, що Державною міграційною службою України відносно Громадянина Афганістану ОСОБА_9 (чоловіка Громадянки ОСОБА_6 ) було прийнято рішення «Про втрату статусу біженця» від 13.10.2016 року №526-16.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Громадянин ОСОБА_11 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом про визнання його протиправним і скасування.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2019 року у справі №826/18969/16 у задоволені позову громадянина Афганістану ОСОБА_9 відмовлено повністю.

Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2019 року у справі №826/18969/16 апеляційну скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_9 - задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2019 року - скасовано. Прийнято нову постанову, якою адміністративний позов громадянина Афганістану ОСОБА_9 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задоволено. Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 13.10.2016 № 526-16 про втрату статусу біженця громадянина Афганістану ОСОБА_9 .

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно положень статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Отже, вищевказана постанова Шостого апеляційного адміністративного суду набрала законної сили 03 липня 2019 року.

Так, у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2019 року у справі №826/18969/16 зазначено, що процедуру втрати статусу біженця ОСОБА_9 ініційовано відповідачем, у зв`язку з надходженням листа ДСІОБГ ДМС від 14.06.2016 року №8.6/3766-16, з якого вбачається, що в ході здійснення заходів стосовно втрати ОСОБА_9 статусу біженця з`ясовано, що позивач виїжджав за межі території України, начебто, для укладення шлюбу в країні походження. Шляхом співставлення дати виїзду (23.08.2011 року), укладення шлюбу (05.09.2011 року ), видачі сертифікату (28.09.2011 року) та повернення в Україну (07.10.2011 року) відповідач дійшов висновку, що ОСОБА_9 виїжджав саме до країни походження. Крім того, відповідач посилався на співбесіду з дружиною позивача ОСОБА_2 21.09.2016 року , яка, нібито, повідомила, що одружувалися вони в Афганістані.

Колегія суддів зазначає, що у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2019 року у справі №826/18969/16 судом апеляційної інстанції досліджено протокол співбесіди Громадянки ОСОБА_6 від 21 вересня 2016 року.

У вищезазначеному рішенні колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду дійшла висновку про те, що протокол співбесіди Громадянки ОСОБА_6 від 21 вересня 2016 року, з якого вбачається, що на початку співбесіди та наприкінці ОСОБА_2 надавала суперечливі пояснення, не є належним та допустимим доказом, оскільки, під час співбесіди, ніби-то, був присутній перекладач, проте, не є можливим ідентифікувати його особу та рівень компетенції, а так само, незрозуміло, чи попереджався він про відповідальність за надання неправдивого перекладу.

Також, у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2019 року у справі №826/18969/16 вказано, що будь-яких інших доказів, на підтвердження своєї позиції, відповідач не надав, в той час, як протоколи співбесід позивача ( ОСОБА_9 ) та його дружини ( ОСОБА_2 ) містять суперечності, а інші документи надані відповідачем суду без їх перекладу, що позбавляє суд можливості надати цим документам оцінку.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на протокол співбесіди Громадянки ОСОБА_6 від 21 вересня 2016 року та всі обставини встановлені у зазначеному документі, як на підставу для подання про скасування рішення про надання статусу біженця від 26 вересня 2016 року.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, документи, які містяться в матеріалах особової справи громадянки Афганістану ОСОБА_2 (справа №11.25.0089-01) складені іноземною мовою і не містять перекладу на українську мову, що унеможливлює їх ідентифікацію в якості доказів на підтвердження висновків суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 13.10.2016 року №527-16 «Про скасування рішення про визнання біженцем громадянки Афганістану ОСОБА_2 ».

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог Громадянки ОСОБА_6 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Горяйнов А.М.

Мєзєнцев Є.І.

Повний текст постанови виготовлено 30.07.2020 р.