Справа № 826/11527/18
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2020-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2020 року м. Київ № 826/11527/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Маруліної Л.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доМіністерства внутрішніх справ України
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії ,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі також - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, що полягає у недоплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 27 лютого 2015 року по 06 листопада 2015 року та одноразової грошової допомоги при звільненні;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) суму недоплаченого грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 27.02.2015 по 06.11.2015 у сумі 22530,21 грн. (двадцять дві тисячі п`ятсот тридцять гривень 21 копійка); та суму недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 45342,76 грн. (сорок п`ять тисяч триста сорок дві гривні 76 копійок).

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що відповідно до постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2017 року у справі №826/5892/15, яка набрала законної сили 22.03.2018 року, позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справи України задоволено частково, зокрема, зобов`язано нарахувати та виплатити виплати ОСОБА_1 за період з 27.02.2015 року по 06.11.2015 року різницю між виплаченим позивачу грошовим забезпеченням за посадою старшого інспектора відділу супроводження розслідувань управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань цього підрозділу апарату МВС України та грошовому забезпеченню за посадою заступника начальника управління - начальника відділу супроводження розслідувань.

Крім того, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 року у справі №826/26222/15, яку ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2017 року залишено без змін, зокрема, поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора (за рахунок посади старшого інспектора з особливих доручень) відділу супроводження розслідувань Управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро з 01.11.2015 року; зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.11.2015 р. по день ухвалення судового рішення.

21.06.2018 року ОСОБА_1 отримано листи Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України, у яких повідомлено позивача яким чином здійснювався розрахунок грошового забезпечення позивача та суми відшкодування за час вимушеного прогулу та які суми ним отримано з урахуванням податків і зборів на його картковий рахунок.

Разом з тим, позивач не погоджується із сумами, виплаченими МВС України на виконання рішень суду від 10.11.2017 року у справі №826/5892/15 та від 27.07.2017 року у справі №826/26222/15, з огляду на що, здійснивши розрахунок самостійно, позивач просить суд стягнути з відповідача суму недоплаченого грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 27.02.2015 по 06.11.2015 року у сумі 22 530,21 грн. та суму недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 45 342,76 грн.

Позивач вважає, що Міністерством внутрішніх справ України протиправно обраховано вказані суми із за посадою старшого інспектора відділу супроводження розслідувань управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу МВС України, а не за посадою заступника начальника управління - начальника відділу супроводження розслідувань.

З огляду на викладене, позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.08.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Через канцелярію суду 12.09.2018 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечує з огляду на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки спори щодо виплати позивачу різниці грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та одноразової грошової допомоги при звільненні вирішено, про що наявні судові рішення, якими набрано законної сили.

Через канцелярію суду 05.02.2020 року позивачем подано до суду заяву, в якій просить суд розглядати позовні вимоги в наступній редакції: «- визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, що полягає у недоплаті мені грошового забезпечення з 27 лютого 2015 року по 06 листопада та одноразової грошової допомоги при звільненні; - стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на мою користь: суму недоплаченого грошового забезпечення за період з 27.02.2015 по 06.11.2015 у сумі 22530,21 грн. (двадцять дві тисячі п`ятсот тридцять гривень 21 копійка); та суму недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 45342,76 грн. (сорок п`ять тисяч триста сорок дві гривні 76 копійок)».

В обґрунтування цієї заяви позивачем повідомлено суд, що фразу «за час вимушеного прогулу» у позовній вимозі «стягнути з Міністерства внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) суму недоплаченого грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 27.02.2015 по 06.11.2015 у сумі 22530,21 грн. (двадцять дві тисячі п`ятсот тридцять гривень 21 копійка)» ним зазначено помилково.

Крім того, до заяви позивачем долучено копію рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.07.2019 року у справі №826/2222/18, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2019 року, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 суму недоплаченого грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 56 503,20 грн. (п`ятдесят шість тисяч п`ятсот три гривні двадцять копійок), встановлено, що Міністерством внутрішніх справ України нараховано та виплачено ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 55 851,25 грн. при звільненні з посади старшого інспектора (за рахунок посади старшого інспектора з особливих доручень) відділу супроводження розслідувань Управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань Управління розшуку та супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро.

Проте, як зазначено позивачем, нарахована та виплачена ОСОБА_1 , за цим рішенням суду, одноразова грошова допомога у розмірі 55 851,25 грн. не включає належної йому суми недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні з посади заступника начальника управління - начальника відділу супроводження розслідувань, яка є предметом позову у справі №826/11527/18.

Вирішуючи заяву позивача, суд дійшов висновку її прийняти та здійснювати розгляд позовних вимог в редакції, викладеній у заяві позивача від 05.02.2020 року:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, що полягає у недоплаті мені грошового забезпечення з 27 лютого 2015 року по 06 листопада та одноразової грошової допомоги при звільненні;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на мою користь: суму недоплаченого грошового забезпечення за період з 27.02.2015 по 06.11.2015 у сумі 22 530,21 грн. (двадцять дві тисячі п`ятсот тридцять гривень 21 копійка); та суму недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 45 342,76 грн. (сорок п`ять тисяч триста сорок дві гривні 76 копійок).

Через канцелярію суду 06.07.2020 року відповідачем подано письмові пояснення, в яких заперечення, викладені у відзиві підтримано та до яких долучено копію рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.05.2019 року у справі №640/21583/18; копії листів МВС України від 06.12.2018 року №12/6-5692, від 20.07.2018 року №15/4-2697; листа ДФОП МВС України від 19.06.2018 року №15/4-Б-437, 450; платіжного доручення від 04.06.2018 року №802.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

21.06.2018 року ОСОБА_1 отримано лист Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справи України №15/4-Б-425, 449, від 14.06.2018 року, яким позивача повідомлено, що з 06.11.2015 року останньому нараховано одноразову грошову у сумі 16 844,63 грн. та перераховано на картковий рахунок з урахуванням податків і зборів у сумі 16591, 96 грн.

В свою чергу, на виконання рішень суду у справі №826/5892/15, Міністерством здійснено донарахування одноразової грошової допомоги при звільненні у сумі 39 006,62 грн. та відповідним платіжним дорученням здійснено перерахунок коштів з урахуванням податків і зборів на картковий рахунок у сумі 38 421,52 грн.

Тобто, позивачем отримано одноразову грошову допомогу в сумі 55 851,25 грн.

21.06.2018 року ОСОБА_1 отримано лист Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справи України №15/4-Б-437, 450 від 19.06.2018 року, яким позивача повідомлено, що на виконання резолютивної частини постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 року по справі № 826/26222/15, позивача поновлено на посаді та нараховано і виплачено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.11.2015 року по 27.07.2017 року (день ухвалення судового рішення), у сумі 30 570,75 грн., після утримання податків та зборів на картковий рахунок здійснено перерахування коштів у сумі 30 112,19 грн.

Позивач отримання від відповідача цих сум не заперечує, водночас вважає їх розрахунок протиправним, з огляду на що, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, пояснення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Щодо позовних вимог в частині недоплаченого грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 27.02.2015 року по 06.11.2015 року, суд зазначає наступне.

Статтями 8, 55 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційне право на судовий захист належить до невідчужуваних та непорушних. Частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви про розгляд навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене.

Таким чином, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина. Кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства, має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді

Як зазначалося, статтею 55 Конституції України передбачено, що кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових осіб і службових осіб, а тому суд не має права відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.

Здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Із змісту обґрунтувань, наведених у позовній заяві, встановлено, що позивач вбачає протиправну бездіяльність відповідача у недоплаті йому грошового забезпечення за період з 27.02.2015 року по 06.11.2015 року у сумі 22 530,21 грн.

Разом з тим, з матеріалів справи та відомостей комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2017 року у справі №826/5892/15, яка набрала законної сили 22.03.2018 року, позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України 861 о/с від 11.05.2015 в частині призначення полковника міліції ОСОБА_1 на посаду старшого інспектора (за рахунок посади старшого інспектора з особливих доручень) відділу супроводження розслідувань Управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу з 27.02.2015. Зобов`язано нарахувати та виплатити виплати ОСОБА_1 за період з 27.02.2015 по 06.11.2015 різницю між виплаченому позивачу грошовому забезпеченню за посадою старшого інспектора відділу супроводження розслідувань управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань цього підрозділу апарату МВС України та грошовому забезпеченню за посадою заступника начальника управління - начальника відділу супроводження розслідувань. Відмовлено в задоволенні позову в решті позовних вимог.

Отже, вбачається, що позивач у межах розгляду справи №640/11527/18 фактично просить суд стягнути недоотриману ним суму грошового забезпечення за період, який судом у справі №826/5892/15 визнано вимушеним прогулом.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону №1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Пунктом 1 частиною першою статті 3 Закону №1404 відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з частиною першою, пунктами 16, 18 частини третьої статті 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, примусове виконання рішень, зокрема, судів, є виключно повноваженнями державної виконавчої служби, або, у випадках, приватних виконавців.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.03.2017 року №3, суб`єкт владних повноважень не може бути зобов`язаний виконувати судове рішення шляхом ухвалення судом іншого рішення, оскільки примусове виконання постанови суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа.

З матеріалів справи судом встановлено, що постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 10.05.2018 року ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження №56361389 з примусового виконання виконавчого листа, виданим Окружним адміністративним судом міста Києва 17.04.2018 року у справі №826/5892/15 про «Зобов`язати нарахувати та виплатити виплати ОСОБА_1 за період з 27.02.2015 по 06.11.2015 різницю між виплаченому позивачу грошовому забезпеченню за посадою старшого інспектора відділу супроводження розслідувань управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань цього підрозділу апарату МВС України та грошовому забезпеченню за посадою заступника начальника управління - начальника відділу супроводження розслідувань.».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.05.2019 року у справі №640/21583/18, яке набрало законної сили 14.06.2019 року, адміністративний позов Міністерства внутрішніх справ України задоволено частково. Визнано протиправними дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти І.М. щодо винесення постанови від 27.11.2018 року про закінчення виконавчого провадження №56361389 на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти І.М. від 27.11.2018 року про закінчення виконавчого провадження №56361389 на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». В іншій частині позову відмовлено.

Отже, слід дійти висновку, що виконавчий лист, виданий Окружним адміністративним судом міста Києва 17.04.2018 року у справі №826/5892/15 про «Зобов`язати нарахувати та виплатити виплати ОСОБА_1 за період з 27.02.2015 по 06.11.2015 різницю між виплаченому позивачу грошовому забезпеченню за посадою старшого інспектора відділу супроводження розслідувань управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань цього підрозділу апарату МВС України та грошовому забезпеченню за посадою заступника начальника управління - начальника відділу супроводження розслідувань.» продовжує перебувати на примусовому виконанні в межах виконавчого провадження №56361389.

Тобто, вирішення позовних вимог в частині недоплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 27.02.2015 року по 06.11.2015 року лежить в площині виконання прийнятого Окружним адміністративним судом міста Києва у справі №826/5892/15 судового рішення, про що зазначено вище, і має виконуватися відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України суд здійснює судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах в порядку, визначеному статтями 382, 383 цього Кодексу, проте, в межах зазначеного позивач не звертався.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову в частині позовних вимог:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, що полягає у недоплаті мені грошового забезпечення з 27 лютого 2015 року по 06 листопада;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 : суму недоплаченого грошового забезпечення за період з 27.02.2015 по 06.11.2015 у сумі 22530,21 грн. (двадцять дві тисячі п`ятсот тридцять гривень 21 копійка).

Разом з тим, позивач скористався своїм правом на судовий захист та йому такий захист надано відповідно до способу захисту, обраного позивачем.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Доказів, які б спростовували встановлені судом обставини, позивачем не надано.

Щодо позовних вимог в частині недоплати суми одноразової грошової допомоги за період з 27.02.2015 року по 06.11.2015 року, суд зазначає наступне.

Так, статтею 94 Закону України від 02.07.2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закону України «Про Національну поліцію») обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

За правилами статті 102 Закону України «Про Національну поліцію» пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Частиною 1 статті 9 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (із змінами і доповненнями) передбачено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 07 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідно до абзацу 3 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до змісту позовної заяви, на переконання позивача, одноразова грошова допомога, яка підлягає виплаті на користь ОСОБА_1 , повинна складати 100 356,24 грн. із розрахунку 4 363,31 грн. х 23, де 4 363,31 грн. - це 50 % від грошового забезпечення, отриманого в останній календарний місяць за посадою заступника начальника Управління - начальника відділу у розмірі 8 726,63 грн., а 23 - це кількість календарних років вислуги ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ.

З огляду на те, що 55 013,48 грн. фактично сплачено позивачу, позивач вважає, що має право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 45 342,76 грн. (100 356,24 грн. - 55 013,48 грн.), які підлягають стягненню на користь позивача.

Разом з тим, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи та відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, судом встановлено, що у провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва перебувала адміністративна справа №826/2222/18 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у недоплаті позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2015 року по 27 липня 2017 року та одноразової грошової допомоги при звільненні; стягнути з відповідача на користь позивача суму недоплаченого грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 50 182, 65 грн. та суму недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 36 067, 23 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду від 15.07.2019 року у справі №826/2222/18, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

В межах розгляду цієї справи Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено:

«… наказом МВС від 23 серпня 2017 року № 889 о/с «По особовому складу» (т. 1 а.с. 45), згідно з п.п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено позивача з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) з 06 листопада 2015 року.

Поряд з цим, у наказі зазначено, що вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні, для виплати надбавки за вислугу років, одноразової грошової допомоги при звільненні складає 23 роки 01 місяць 05 днів.

Як видно з матеріалів справи, одноразова грошова допомога при звільненні позивача склала 16 844, 63 грн. (за вирахуванням податків і зборів виплачено 16 591, 96 грн.) та розрахована за посадою позивача станом на 06 листопада 2015 року, а саме: з посадового окладу - 950, 00 грн., окладу за спеціальним званням - 135, 00 грн. та надбавки за вислугу років 35% - 379, 75 грн., що не заперечується сторонами та підтверджується матеріалами справи (т. 1 а.с. 46, 101, 102).

З матеріалів справи також вбачається (т. 1 а.с. 101, 103), що в наступному, після внесення змін до наказів МВС, які стосуються позивача, відповідачем здійснено донарахування одноразової грошової допомоги при звільненні у сумі 39 006, 62 грн. та платіжним дорученням від 14 червня 2018 року № 849 здійснено перерахунок коштів за вирахуванням податків і зборів на рахунок позивача у розмірі 38 421, 52 грн.

Отже, відповідачем нараховано та виплачено позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 55 851,25 грн. (16 844,63 грн. + 39 006,62 грн.).

При цьому, розрахунок здійснено з постійних видів грошового забезпечення по посаді при звільненні, а саме: посадового окладу у розмірі 1 746,00 грн.; окладу за спеціальним званням у розмірі 135 грн.; надбавки за вислугу років у розмірі 658,35 грн.; надбавки за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби у розмірі 1 269,68 грн.; надбавки за ОРД у розмірі 873,00 грн.; надбавки за знання і використання в роботі іноземної мови у розмірі 174,60 грн.

<…>

Таким чином, з урахуванням місячного грошового утримання на час звільнення та наявної у позивача вислуги років - 23 роки, суд, в контексті наведених правових норм, а також зважаючи на те, що позивачем помилково використано меншу суму грошового забезпечення у розмірі 4 579, 05 грн. для розрахунку належної йому допомоги, погоджується з проведеним відповідачем розрахунком суми одноразової грошової допомоги при звільненні, належної позивачу, яка складає 55 851,25 грн. (4 856, 63 грн. * 50% * 23 роки) та є більшою від розрахованої позивачем (т. 1 а.с. 7 - 52 659,19 грн.).

За таких умов, суд не вбачає належних правових підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача, що полягає у недоплаті одноразової грошової допомоги при звільненні та для стягнення з відповідача на користь позивача суми недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 36 067, 23 грн.».

Отже, позовна вимога в частині стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 суми недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 45342,76 грн. задоволенню не підлягає позаяк рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено правильність обрахунку суми одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 55 851,25 грн., що доказуванню не підлягає.

Крім того, факт отримання цієї суми одноразової грошової допомоги у розмірі 55 013,48 грн. (з урахуванням від суми 55 851,25 грн. податків і зборів) на свій картковий рахунок позивач не заперечує, та навпаки, підтверджує, що виключає підстави вважати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, що полягає у недоплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні.

Виходячи з положень частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі "Горнсбі проти Греції" Європейським судом з прав людини в пункті 40 рішення зазначено, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (пункт 68 рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції").

Європейський суд з прав людини в пункті 26 рішення у справі "Глоба проти України" відзначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення у справі "Бурдов проти Росії" (Burdov v. Russia), заява №59498/00, пункт 34, ECHR 2002-III, та рішення від 06.03.2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява № 41510/98, пункт 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07.06.2005 року у справі "Фуклев проти України" (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

В пункті 27 рішення у справі "Глоба проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Конституційний Суд України також неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 11, 73 - 78, 90, 241- 246, 250, 296-297 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 КАС України.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Міністерство внутрішніх справ України (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10)

Повне рішення складено 03.08.2020 року.

Суддя Л.О. Маруліна