Справа № 620/784/20
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2020-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/784/20 Суддя (судді) першої інстанції: Соломко І.І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року (м. Київ, дата складання повного тексту 07.05.2020) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог - Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо повернення без реалізації заяви позивача про встановлення статусу учасника бойових дій;

- зобов`язати Міністерство оборони України розглянути заяву позивача та додані до неї документи про встановлення статусу учасника бойових дій з прийняттям відповідного рішення про встановлення позивачу статусу учасника бойових дій.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на сьогоднішній час жодним нормативно-правовим актом України не визначено, що Державна прикордонна служба України є правонаступником Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР. Призов позивача на військову службу відбувався Ніжинським міським військовим комісаріатом, що підтверджується записами у п.8 військового квитка. На даний час, як і в минулому з Державною прикордонною службою України позивач жодним чином не пов`язаний, а тому посилання відповідача на те, що йому необхідно звертатись з питанням встановлення статусу учасника бойових дій на адресу Адміністрації державної прикордонної служби є необґрунтованими.

Відповідач у відзиві на позовну заяви заперечував проти задоволення позову, зазначив, що Збройні Сили України створено з військових формувань, дислокованих на території України. Збройні Сили України не являються правонаступником Збройних Сил СРСР, і тим більше Прикордонних військ КДБ СРСР. Також вказує, що позивач не являється військовослужбовцем Збройних Сил, а тому Міністерство оборони України не є належним відповідачем у справі. Позивачу рекомендовано звернутися до Адміністрації Державної прикордонної служби України. Крім цього вказує, що з моменту порушення прав позивача пройшло більше 30 років, а тому позивачем пропущено строк звернення до суду.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Наголошує, що будь-яких відомостей про участь позивача в бойових діях або інших операціях не зазначено, покази свідків відсутні. Вказує, що Збройні Сили України створено з військових формувань дислокованих на території України. Збройні сили України не є правонаступником Збройних Сил СРСР, а тим більше правонаступником Прикордонних військ КДБ СРСР. З огляду на зазначене, апелянт вказує, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем у даній справі. В даному випадку, на переконання апелянта, позивач повинен був звернутись для вирішення відповідного питання до Адміністрації Державної прикордонної служби України..

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 12.06.2019 позивач звернувся до Тво військового комісара Варвинського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки з заявою про направлення документів на розгляд комісії для встановлення йому статусу учасника бойових дій до якої додав, зокрема, архівну довідку Центрального прикордонного архіву ФСБ РФ від 17.04.2019 №21/59/Г-1227, що під час проходження військової служби позивач приймав участь у забезпеченні бойової діяльності на території Афганістану (а.с.14,15).

18.06.2019 за вих.№5/2739с Чернігівським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки заява з доданими документами була направлена на адресу Комісії Міністерства оборони України про що повідомлено позивача листом від 24.06.2019 № 5/2842с (а.с.16).

При цьому листом від 10.09.2019 за №5/4013с Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки повідомив позивача, що відповідно до листа Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України від 19.08.2019 №226/3700 заява про встановлення статусу учасника бойових дій повернута без реалізації, оскільки позивач проходив службу в Прикордонних військах КДБ СРСР. Одночасно запропоновано позивачу звернутися до Адміністрації Державної прикордонної служби України ( а.с.19).

02.10.2019 позивач звернувся до Комісії Адміністрації Державної прикордонної служби України з заявою про направлення документів на розгляд комісії для встановлення йому статусу учасника бойових дій до якої додав, зокрема, архівну довідку Центрального прикордонного архіву ФСБ РФ від 17.04.2019 №21/59/Г-1227про те, що під час проходження військової служби позивач приймав участь у забезпеченні бойової діяльності на території Афганістану ( а.с.20).

29.10.2019 позивач від Адміністрації Держприкордонслужби отримав лист № 30/Г-14845, в якому зазначено, що інформація про перебування позивача на обліку в органах Держприкордонслужби відсутня, будь - які інші правовідносини між позивачем та Держприкородонслужбою відсутні, а тому комісія Адміністрації Держприкордонслужби залишила заяву позивача без розгляду в зв`язку з відсутністю підстав для розгляду питань даною комісією, та запропонувала звернутись до комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яка утворена в Міністерстві у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб ( а.с.21-22).

Позивач вважаючи дії відповідача протиправними, звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходи з того, що саме на Міністерство оборони покладено обов`язок з розгляду питань пов`язаних з визнанням учасниками бойових дій військовослужбовців Збройних Сил України, бездіяльність відповідача щодо не розгляду та повернення без реалізації заяви про встановлення статусу учасника бойових дій є протиправною.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ст. 4 Закону СРСР «Про загальний військовий обов`язок» від 12 жовтня 1967 року (чинного на момент проходження служби позивачем), Збройні Сили СРСР складаються з Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, прикордонних та внутрішніх військ.

Статтею 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються: учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього СРСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього СРСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, поліцейські, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії. Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Постанова №63) до Переліку держав і періодів бойових дій на їх території відноситься Афганістан, під час бойових дій якому надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, у період з квітня 1978 року по грудень 1989 року.

Пунктом 10 Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07.05.2015 № 200 (далі - Положення № 200) встановлено, що на Комісії військового комісаріату Автономної Республіки Крим, обласних та Київського міського військових комісаріатів покладається вирішення питань про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, звільнених зі ЗС та Державної спеціальної служби транспорту (які набули право на отримання статусу під час проходження військової служби у Збройних Силах та Державній спеціальній службі транспорту), колишніх партизанів та підпільників,- за місцем їх реєстрації (перебування на військовому обліку).

Згідно з приписами п.11 Положення № 200, комісія зобов`язана: приймати до розгляду заяви громадян про визнання їх учасниками бойових дій відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; реєструвати заяви в спеціальній книзі обліку; інформувати заявника про прийняття заяви до розгляду і дату засідання Комісії; розглядати внесені на розгляд заяви та інші документи в місячний строк з дня їх отримання; робити запити до відповідних архівних установ (за потреби), про що повідомляти заявника; заслуховувати пояснення осіб, які подали заяви, свідків, представників організацій, установ та громадських організацій ветеранів, досліджувати інші докази особистої участі заявника в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (сил) або розмінуванні (траленні бойових мін); доводити рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві, до відома громадянина в письмовій формі, а також роз`яснювати порядок його оскарження; розглядати документи стосовно надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, а в разі відсутності підстав, які підтверджуються документами, повертати їх до військових частин (органів, підрозділів), установ, закладів з метою подальшого доопрацювання.

Водночас, як встановлено судом, підставою для відмови позивачу у розгляді його звернення стало те, що позивач проходив строкову військову службу в прикордонних військах, у зв`язку з чим йому потрібно звертатись з порушеним питанням до Адміністрації державної прикордонної служби України.

Проте, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність вказаного рішення суб`єкта владних повноважень, з огляду на наступне.

Як вірно було зазначено судом першої інстанції, відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі - Постанова №393) в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховується, зокрема, дійсна військова служба у Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Таким чином, законодавцем передбачено прирівняння військовослужбовців Радянської Армії та прикордонних військ колишнього СРСР до військовослужбовців Збройних Сил України.

При цьому, з аналізу наведених норм законодавства слідує, що учасниками бойових дій є військовослужбовці прикордонних військ, Збройний Сил СРСР, які брали участь в бойових діях на території інших держав.

У свою чергу, доводи апелянта про те, що прикордонні війська, не входять до складу Збройних Сил України та Збройні Сили України не є правонаступником колишнього Управління військ Середньоазіатського прикордонного округу, службу в якому проходив позивач судова колегія не приймає, зважаючи на наступне.

Відповідно до п.1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21 березня 1989 року №10224-ХІ «Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ» - прикордонні, внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР.

Згідно з положеннями п.п.1, 2 Постанови Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року «Про військові формування на Україні», було вирішено підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території республіки, Верховній Раді України. Утворено Міністерство оборони України.

Стаття 4 Закону України «Про правонаступництво України» встановлює, що органи держави влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української PCP, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

У свою чергу, згідно з приписами п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 02 січня 1992 року № 3 «Питання Державного комітету у справах охорони державного кордону України» з наступними змінами - Державний комітет у справах охорони державного кордону України є правонаступником колишнього Управління військ Західного прикордонного округу КДБ СРСР.

Тобто, Державний комітет у справах охорони державного кордону України (нині - АДПС України) у 1992 році став правонаступником лише тієї частини прикордонних військ КДБ СРСР, що базувалась на території України, а саме Західного прикордонного округу КДБ СРСР. Натомість, як правильно вказав суд першої інстанції, на сьогоднішній час жодним нормативно-правовим актом України не визначено, що Державна прикордонна служба України є правонаступником Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР.

Позивач же проходив службу в колишньому Управлінні військ Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР, до якого Державний комітет у справах охорони державного кордону України не мав і не міг мати жодного відношення.

Таким чином, Збройні Сили України є правонаступником колишнього Управління військ Середньоазіатського прикордонного округу.

Аналогічна правова позиція щодо правонаступництва колишнього Управління військ Середньоазіатського прикордонного округу, викладена в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №754/5986/16-а (№К/9901/22665/18).

Разом з тим, судова колегія вважає безпідставним посилання апелянта на те, що питання про надання позивачу статусу учасника бойових дій не входять до повноважень комісії МОВК, виходячи з наступного.

Відповідно п.10 Положення № 200 вирішення питань про визнання учасниками бойових дій військовослужбовців Збройних Сил покладається на комісії військового комісаріату Автономної Республіки Крим, обласних та Київського міського військових комісаріатів.

Так, відповідно п.1 Постанови № 393, позивач є військовослужбовцем Збройних Сил СРСР, яких у свою чергу прирівняно до військовослужбовців Збройних Сил України.

Таким чином, оскільки позивач проходив службу саме у Збройних Силах СРСР, правонаступником яких в подальшому стали Збройні Сили України, а тому судова колегія вважає, саме до повноважень МОВК належить вирішення питань про визнання позивача учасником бойових.

Водночас, свою позицію відповідач обґрунтовує посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 13.01.1995 №16 «Про застосування п.2 ст.6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Однак посилання на дану постанову є необґрунтованим, оскільки у цій постанові йде мова про встановлення статусу учасника бойових дій працівникам, які за рішенням Уряду колишнього Союзу PCP працювали в державах, де в цей період велися бойові дії.

Проте, позивач за рішенням Уряду колишнього Союзу PCP на роботу в країни де в цей час велись бойові дії не направлявся, а проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та виконуючи обов`язки військової служби, будучи військовослужбовцем, а не працівником, приймав участь у забезпеченні бойової діяльності військ на території Афганістану в період з 01.01.1984 по 29.02.1984 та з 01.06.1984 по 30.06.1984, що підтверджується довідкою Центрального прикордонного архіву ФСБ РФ від 17.04.2019 №21/59/Г-1227 (а.с.14) та довідкою Варвинського територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 10.02.2020 № 137 про те, що позивач в період з 04.11.1982 по 20.02.1985 проходив строкову службу у військовій частині НОМЕР_1 (а.с.13).

Крім того, на строкову військову службу позивач призивався наказом MO СРСР, з військової служби звільнявся також наказом MO СРСР, про що свідчать записи у п.8, 12 військового квитка. Після звільнення з військової служби позивач був направлений на військовий облік до Ніжинського обласного військового комісаріату Чернігівської області (п.12 військового квитка) (а.с.7), на даний час перебуває на військовому обліку у Варвинському територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки (Варвинський районний військовий комісаріат Чернігівської області) (а.с.11), а не у Державній прикордонній службі України.

Отже, в даному випадку, оскільки саме на Міністерство оборони покладено обов`язок з розгляду питань пов`язаних з визнанням учасниками бойових дій військовослужбовців Збройних Сил України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що бездіяльність відповідача щодо не розгляду та повернення без реалізації заяви позивача про встановлення статусу учасника бойових дій є протиправною та з метою належного захисту прав позивача вважає правомірним зобов`язання Міністерства оборони України розглянути заяву позивача про встановлення статусу учасника бойових дій та прийняти рішення з урахуванням висновків, наведених в даному рішенні суду.

Щодо посилань відповідача на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, то суд першої інстанції правильно зазначив, що чинним законодавством не встановлено граничний строк для реалізації права військовослужбовця по встановленню статусу учасника бойових дій. В той же час, предметом даного позову, є протиправна бездіяльність відповідача щодо не розгляду заяви позивача від 12.06.2019 шляхом отримання відмови від 29.10.2019, а отже саме з вказаної дати необхідно відраховувати початок перебігу строку для звернення до суду, який позивачем пропущений не був.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року без змін
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 30.07.2020.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна