Справа № 460/549/20
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2020-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 рокуЛьвівСправа № 460/549/20 пров. № А/857/7524/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Бруновської Н.В., Улицького В.З.,

при секретарі судового засідання: Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Національного агентства з акредитації України на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року про забезпечення позову у справі №460/549/20 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» до Національного агентства з акредитації України про визнання протиправними та скасування рішення ,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «РІВНЕСТАНДАРТ» звернулося до суду з позовом до Національного агентства з акредитації України про визнання протиправним та скасування рішення Національного агентства з акредитації України від 21.01.2020 про скасування з 23.01.2020 атестата про акредитацію Випробувальної лабораторії Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» №201277, дійсного до 07.11.2024; визнання протиправним та скасування рішення Національного агентства з акредитації України від 21.01.2020 про скасування з 23.01.2020 атестата про акредитацію Органу з сертифікації Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» №10271, дійсного до 30.06.2024.

15.05.2020 Товариством з обмеженою відповідальністю «РІВНЕСТАНДАРТ» подано до суду заяву про забезпечення позову шляхом зупинення дії рішень Національного агентства з акредитації України про скасування атестата про акредитацію ООВ, яким скасовано атестат про акредитацію ООВ №1О271, дійсний до 30.06.2024 з 23.01.2020 та про скасування атестата про акредитацію ООВ, яким скасовано атестат про акредитацію ООВ №201277, дійсний до 07.11.2024 з 23.01.2020, - до набуття рішенням суду у справі за позовом ТОВ «Рівнестандарт» про їх скасування законної сили.

В обґрунтування поданої заяви зазначає, що оскаржувані рішення безпосередньо впливають на господарську діяльність ТОВ «Рівнестандарт», оскільки фактично забороняють його діяльність у сфері оцінки відповідності, що є основним видом економічної діяльності товариства. Крім того, зазначає, що протягом дії оскаржуваних рішень товариство не зможе здійснювати діяльності з сертифікації, а тому буде змушене звільнити працівників, які виконували відповідні сертифікаційні роботи та які для цього мають відповідні знання, що підтверджуються сертифікатами компетентності аудиторів, та тривалий досвід практичної роботи в обраному виді робіт з сертифікації або з контролю якості випробувань. При цьому, позивач наголошує, що прийняттям оспорюваних рішень 50 працівників ТзОВ «Рівнестандарт», що становить більше ніж 4/5 від загальної кількості працівників позбавляються гарантованого Конституцією України права на працю. Звертає увагу на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи навіть унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Враховуючи викладене, просить суд заяву задовольнити.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» про забезпечення позову, - задоволено. Зупинено дію рішень Національного агентства з акредитації України про скасування атестата про акредитацію ООВ, яким скасовано атестат про акредитацію ООВ №1О271, дійсний до 30.06.2024 з 23.01.2020 та про скасування атестата про акредитацію ООВ, яким скасовано атестат про акредитацію ООВ №201277, дійсний до 07.11.2024 з 23.01.2020, - до набрання рішенням суду у справі №460/549/20 законної сили.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що вона прийнята із порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апелянт вважає невірним висновок суду першої інстанції про те, що рішення відповідача безпосередньо впливає на господарську діяльність ТОВ «РІВНЕСТАНДАРТ», оскільки фактично забороняє його діяльність у сфері оцінки відповідності. Це твердження не відповідає дійсності, оскільки діяльність у сфері оцінки відповідності може здійснюватися неакредитованими органами оцінки відповідності, тобто відсутність акредитації ніяким чином не позбавляє права органи з оцінки відповідності проводити свою діяльність з сертифікації або випробування. Вважає, що прийняття НААУ рішень про скасування атестатів не може порушувати права ТОВ «РІВНЕСТАНДАРТ» на здійснення підприємницької діяльності, а тим паче позбавляти працівників товариства права на працю.

Також зазначає про те, що приймаючи ухвалу про забезпечення позову, шляхом зупинення рішень НААУ, суд першої інстанції фактично втрутився в реалізацію повноважень НААУ, які на нього поклала саме Держава.

Крім цього, апелянт вважає, що ТОВ «РІВНЕСТАНДАРТ» не надано належних і достатніх доказів щодо неспроможності сплачувати заробітну плату працівникам чи ймовірного утруднення виконання або невиконання зазначених вимог. В той час, як суд першої інстанції саме такий аргумент покладено в основу обґрунтування застосування забезпечення позову, поряд з цим, ігноруючи дослідження та встановлення наявності такої обставини щодо неспроможності заявника сплачувати заробітної плату працівникам.

З урахуванням наведеного просить апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що ухвала суду першої інстанції є законною та такою, що винесена з чітким дотриманням законодавства, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Позивач зазначає, що твердження апелянта про те, що НААУ не надає дозвіл на діяльність з оцінки відповідності, оскільки НААУ засвідчує компетентність органу з оцінки відповідності є необґрунтованими, оскільки лише акредитований орган з оцінки відповідності, сфера акредитації якого охоплює види продукції та документи, на відповідність яким проводиться оцінювання відповідності щодо індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання, стосовно яких заявлено компетентність та який має власні акредитовані випробувальні лабораторії для проведення випробувань колісних транспортних засобів, у відповідності до пункту 4 Порядку призначення, відмови у призначенні та анулювання призначення органу із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 01.07.2016р. №419 (далі - Порядок №419), може бути призначено органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання.

Тобто без акредитації орган з оцінки відповідності не може здійснювати діяльність з оцінки відповідності (сертифікації) індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання, адже його не може бути призначено на такі дії.

Пунктом 13 Порядку №419 встановлено, що Мінінфраструктури приймає рішення про анулювання призначення органу із сертифікації колісних транспортних засобів у разі настання такої підстави як повідомлення національним органом України з акредитації про скасування атестата про акредитацію органу із сертифікації колісних транспортних засобів.

Вказане свідчить про те, що продовження дії рішень, якими було скасовано атестати акредитації до моменту набрання рішенням суду законної сили у справі по їх оскарженню, унеможливлювало б повністю здійснення діяльності з сертифікації колісних транспортних засобів.

Щодо підтвердження настання негативних наслідків для позивача у разі невжиття заходів забезпечення позову, то позивач зазначає, що після прийняття НААУ оскаржуваних рішень про скасування атестатів акредитації ТОВ «Рівнестандарт», НААУ було направлено повідомлення про такі рішення для Мінінфраструктури, яке прийняло наказ №41 від 05.02.2020р. «Про анулювання призначення товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» органом із сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання», не зважаючи на те, що ТОВ «Рівнестандарт» здійснювало судове оскарження таких рішень НААУ. За наслідками чого, митними органами та сервісними центрами почалися дії по відмові у прийнятті документів, виданих ТОВ «Рівнестандарт», прикладом чого є лист Головного сервісного центру МВС від 18.02.2020 №31/74зі, в якому зазначено про те, що сертифікати у період дії наказу Мінінфраструктури України №41 від 05.02.2020р. не приймаються, а також листи Державної митної служби України від 19.02.2020р. №10/10-04/13/8 та від 04.03.2020р. №10/10-01/7/14. На даний час ТОВ «Рівнестандарт» окрім судового оскарження вищевказаних рішень НААУ, здійснює також оскарження і наказу Мінінфраструктури України №41 від 05.02.2020р. (справа №460/908/20), щодо якого Рівненським окружним адміністративним судом також було винесено ухвалу про забезпечення позову, а зокрема, зупинено дію такого наказу (ухвала від 07.02.2020 у справі №ЗД/460/2/20, яка набрала законної сили і правомірність якої була підтверджена постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.06.2020р. у провадженні № А/857/3299/20).

Щодо явної протиправності оскаржуваного рішення НААУ, що є окремою підставою для забезпечення позову, то вважає, що в оскаржуваному рішенні здійснено посилання на Загальний документ НААУ «Перелік грубих порушень з боку акредитованого органу з оцінки відповідності» (ЗД 08.00.35), але не вказано яке ж саме з цих порушень, на думку НААУ було виявлено у випробувальної лабораторії, а отже, це свідчить про необґрунтованість рішення НААУ і відповідно про його протиправність.

З урахуванням наведеного просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник апелянта апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених у скарзі, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Суд першої інстанції заяву про забезпечення позову задовольнив з тих підстав, що обраний спосіб забезпечення позову є співмірним, відповідає критеріям розумності, обґрунтованості і адекватності, забезпечення збалансованості інтересів учасників спірних правовідносин, запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних інтересів учасників процесу та відповідає інституту забезпечення позову в адміністративному судочинстві.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Згідно статті 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно до частини 2 статті 151 КАС України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.

Так, забезпечення адміністративного позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Судом встановлено, що 21.01.2020 Національним агентством з акредитації України прийнято рішення про скасування з 23.01.2020 атестата про акредитацію ООВ №201277, дійсного до 07.11.2024 та атестата про акредитацію ООВ №1О271, дійсного до 30.06.2024, одночасно вирішено внести до Реєстру НААУ відповідні помітки; зобов`язано ООВ повернути атестати про акредитацію до 07.02.2020 та до 01.02.2020 відповідно; сектору реєстру та організації робіт з акредитації внести до Реєстру НААУ відповідні зміни та направити листи до зацікавлених міністерств і відомств для інформування. Не погодившись з такими рішеннями, ТОВ «Рівнестандарт» оскаржило їх до суду.

Судом встановлено, що основним видом діяльності заявника є технічні випробування та дослідження.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач зазначає про те, що оскаржувані рішення безпосередньо впливають на господарську діяльність ТОВ «Рівнестандарт», оскільки фактично забороняють його діяльність у сфері оцінки відповідності, що є основним видом економічної діяльності товариства; протягом дії оскаржуваних рішень товариство не зможе здійснювати діяльності з сертифікації, а тому буде змушене звільнити працівників, які виконували відповідні сертифікаційні роботи та які для цього мають відповідні знання, що підтверджуються сертифікатами компетентності аудиторів, та тривалий досвід практичної роботи в обраному виді робіт з сертифікації або з контролю якості випробувань; прийняттям оспорюваних рішень 50 працівників ТзОВ «Рівнестандарт», що становить більше ніж 4/5 від загальної кількості працівників позбавляються гарантованого Конституцією України права на працю. Крім цього зазначає про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи навіть унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Також позивач покликається на ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо необхідності вжиття ефективного та своєчасного судового захисту порушеного права заявника, за захистом яких він звернувся. Невжиття заходів забезпечення позову ускладнить та унеможливить ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, адже основна діяльність заявника є фактично припиненою і наслідком припинення такої основної діяльності є завдання позивачу збитків та призводить до наявності правових підстав для застосування до заявника контролюючими органами відповідних негативних наслідків.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Як уже зазначалось вище, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Пленумом Вищого адміністративного суду від 06.03.2008 №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» також висвітлено правову позицію щодо вжиття заходів забезпечення позову в адміністративних справах, в якій зазначено, зокрема, що судам необхідно враховувати, що, згідно з ч. 3 та 4 ст. 117 КАС України, забезпечення позову в адміністративних справах допускається лише у двох формах: зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржуються; заборони вчиняти певні дії. В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.

Будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Відповідно до ч.2 ст. ст.151 КАС України, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Оцінка такої відповідності та співмірності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Згідно Рекомендації №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

Таким чином, судом першої інстанції правильно зазначено про неможливість здійснення ТОВ «Рівнестандарт» діяльності у сфері оцінки відповідності, яка є основним видом економічної діяльності, що відповідно свідчить про те, що дія оскаржуваних рішень впливає на права та інтереси 50 осіб, які задіяні у такій діяльності товариства, що складає більше ніж 4/5 від загальної кількості працівників, які фактично позбавляються гарантованого Конституцією України права на працю, оскільки сфера діяльності працівника, його права та обов`язки становлять істотні умови праці, а відповідно зміна таких умов має відбуватися з дотриманням вимог Кодексу законів про працю України, в тому числі з дотриманням не менш як двомісячного терміну попередження про це і забезпеченням відповідних гарантій в частині оплати праці за таких обставин.

Окрім цього, припинення виконання товариством діяльності у сфері сертифікації внаслідок виконання оскаржуваних рішень відповідача до вирішення спору по суті створює необхідність зміни істотних умов праці працівників товариства або навіть припинення з ними трудових відносин. При цьому, як вбачається з доказів, поданих в обґрунтування заяви, працівники ТОВ «Рівнестандарт», які задіяні у діяльності з надання послуг сертифікації, мають сертифікати компетентності аудитора за відповідними напрямками сертифікації, посвідчення про наявність відповідної освіти та свідоцтва про підвищення кваліфікації у необхідній галузі знань.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено та з матеріалів справи слідує, що внаслідок реалізації оскаржуваних рішень, незважаючи на наявність судом не вирішеного спору щодо протиправності та підставності винесення суб`єктом владних повноважень оскаржуваних рішень основна діяльність заявника є фактично припиненою і наслідком чого є зміна істотних умов праці або навіть і звільнення 50 кваліфікованих та вузькоспеціалізованих працівників, які складають 4/5 трудового колективу всього підприємства, що вкрай негативно впливає на їх фінансовий стан. Припинення ж господарської діяльності ТОВ «Рівнестандарт» призводить до понесення останнім збитків (в тому числі від необхідності виплати всіх необхідних фінансово-економічних гарантій, визначених трудовим законодавством у зв`язку із звільненням працівників внаслідок зміни істотних умов праці) і імовірної необхідності в майбутньому нести додаткові фінансові та часові витрати для пошуку кваліфікованих працівників у сфері надання послуг з сертифікації, оформлення з ними нових трудових відносин та інше, у разі якщо рішення у даній справі будуть на користь позивача. Зазначене вказує на неможливість негайного відновлення діяльності у разі прийняття позитивних рішень на користь позивача, що є нічим іншим як підтвердженням того, що невжиття заходів забезпечення позову у цій справі може істотно ускладнити виконання рішення суду або ефективний захист та поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Зібраними у справі доказами підтверджуються можливість спричинення незворотних негативних наслідків для ТОВ «Рівнестандарт», що вказує на істотне ускладнення та навіть унеможливлення ефективного захисту та поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких на час розгляду справи в суді звернувся позивач.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що станом на день розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду від 15.05.2020 р. про забезпечення позову, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30.06.2020р. задоволено позовну заяву ТОВ «Рівнестандарт» та визнано протиправним та скасовано рішення Національного агентства з акредитації України від 21.01.2020 про скасування з 23.01.2020 атестата про акредитацію Випробувальної лабораторії Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» №201277, дійсного до 07.11.2024 р. та визнано протиправним та скасовано рішення Національного агентства з акредитації України від 21.01.2020 про скасування з 23.01.2020 атестата про акредитацію Органу з сертифікації Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» №10271, дійсного до 30.06.2024.

Також ТОВ «Рівнестандарт» окрім судового оскарження вищевказаних рішень НААУ, здійснює також оскарження і наказу Мінінфраструктури України №41 від 05.02.2020р. (справа №460/908/20), щодо якого Рівненським окружним адміністративним судом також було винесено ухвалу про забезпечення позову, а зокрема, зупинено дію такого наказу (ухвала від 07.02.2020 у справі №ЗД/460/2/20, яка набрала законної сили і правомірність якої була підтверджена постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.06.2020р. у провадженні № А/857/3299/20 та, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 р. задоволено позов ТОВ «Рівнестандарт» та визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства інфраструктури України «Про анулювання призначення товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнестандарт» органом сертифікації для індивідуального затвердження колісних транспортних засобів, партій частин та обладнання» №41 від 05.02.2020 з моменту його прийняття.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд враховує збалансованість інтересів позивача, держави та суб`єкта владних повноважень, а також співмірність негативних наслідків для кожної із сторін спору.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом (п.77).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У сукупності викладених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що доводи заявника про те, що реалізація спірних рішень призведе до порушення прав товариства, а саме: припинення господарської (підприємницької) діяльності, тобто, виконання професійних обов`язків його працівниками, наслідком вказаного стане позбавлення останніх права на працю та отримання доходу від професійної діяльності є обґрунтованими.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що заявником в обґрунтування заяви про вжиття заходів забезпечення позову наведено достатні аргументи, які підтверджують, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Колегією суддів враховується правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні від 15 листопада 2007 року по справі «Бендерський проти України», в якому Суд зазначив, що судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.

У справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Крім того, у рішенні від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав» проти України» Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.

Колегія суддів наголошує, що вжиття таких заходів жодним чином не зумовлює фактичного вирішення спору, а спрямовано лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що обраний спосіб забезпечення позову є співмірним, відповідає критеріям розумності, обґрунтованості і адекватності, забезпечення збалансованості інтересів учасників спірних правовідносин, запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних інтересів учасників процесу та відповідає інституту забезпечення позову в адміністративному судочинстві.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 150 154, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національного агентства з акредитації України залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року про забезпечення позову у справі №460/549/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді Н. В. Бруновська
В. З. Улицький
Повне судове рішення складено 31.07.2020р.