Справа № 640/23552/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2020 року м. Київ № 640/23552/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Держпраці у Київській області

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Держпраці у Київській області (адреса: 04060, м. Київ, вул. Вавілових, буд. 10, ідентифікаційний код 39794214), в якому просить суд:

визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 29.10.2019 № КВ 1642/1520/АВ/ТД/ФС-633 Головного управління Держпраці у Київській області.

В якості підстав позову позивач зазначив, що відповідачем під час здійснення перевірки складено акт за формою, що не була чинною, разом з тим, акт не є обґрунтованим та не доводить вчинення ОСОБА_1 порушень законодавства про працю, отже прийнята на підставі акту постанова є протиправною та підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.12.2019 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у адміністративній справі № 640/23552/19, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання; запропоновано відповідачу подати до суду у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали відзив на позовну заяву (відзив) та докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, а також документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу.

Відповідач ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.12.2019 отримав 10.12.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з поштовим ідентифікатором № 01 3.

Головним управлінням Держпраці у Київській області відзив на позов подано не було.

У відповідності до ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Інспектором праці Головного управління Держпраці у Київській області складено акт інспекційного відвідування (невиїзного) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю від 17.10.2019 № КВ 1642/1698/АВ.

З тексту акту інспекційного відвідування вбачається, що 01.10.2019 інспекторами праці здійснено виїзд на об`єкт та встановлено, що на зазначеному об`єкті здійснює діяльність інший суб`єкт господарювання. В той же час, інспектором праці був здійснений телефонний дзвінок за номерами телефонів, що були розміщені у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме НОМЕР_2 , НОМЕР_3 . В свою чергу інспектором праці було повідомлено особу, що при спілкуванні, в усній формі підтвердила, що саме вона є ОСОБА_1 , про підстави (обставини) проведення інспекційного відвідування та відповідні подальші обов`язки. Останній в свою чергу повідомив, що діяльність на об`єкті вже не здійснює та у разі необхідності отримання направлення на проведення інспекційного відвідування та усього іншого, наголосив на тому щоб усі необхідні документи було йому направлено за місцем реєстрації.

У тексті акту зазначено, що відповідно до вимог Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 823, інспектором праці складено Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування ФОП від 01.10.2019 № 1642/1698/АВ/НП (яким було зупинено інспекційне відвідування до 15.10.2019), складено вимогу про надання документів від 01.10.2019 № 1642 та рекомендованим листом з повідомленням про вручення із описом (№ 155) направлено за адресою реєстрації ФОП: інформаційну довідку, копію Акта про неможливість проведення інспекційного відвідування ФОП від 01.10.2019 № 1642/1698/АВ/НП, вимогу про надання документів від 01.10.2019 № 1642, копію направлення на проведення інспекційного відвідування від 26.09.2019 № 1642.

Позивач у позові вказав, що зазначених документів ним отримано не було, що підтверджується відомостями з сервісу відстеження поштових відправлень за № 155.

Окрім того, під час здійснення інспекційної перевірки прийнято до уваги акт фактичної перевірки від 10.07.2019 № 1429/26/15/14/НОМЕР_1 (далі - АКТ), згідно з яким фіскальним органом встановлено окремі порушення вимог податкового та трудового законодавства, контроль за якими покладено на контролюючі органи.

Так, з акту від 10.07.2019 № 1429/26/15/14/НОМЕР_1 встановлено, що працівниками ГУ ДФС у м. Києві 09.07.2019 проведено фактичну перевірку за адресою: АДРЕСА_2, де розташована господарська одиниця «магазин», де здійснює діяльність ОСОБА_1 . Перед початком проведення фактичної перевірки, працівниками ГУ ДФС у м. Києві здійснена контрольна розрахункова операція із придбання електронного медичного цифрового термометру «Eco Теmр Ваsic», яка проведена без застосування реєстратора розрахункових операцій. Зазначена розрахункова операція проводилась працівником ФОП, в особі громадянки ОСОБА_2 .

Окрім цього, актом фактичної перевірки встановлено, що вищезазначений працівник був допущений ОСОБА_1 до роботи без укладання трудового договору оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, у ході здійснення інспекційної перевірки інспектором праці виявлено порушення ч. 1 ст. 21, ч. 1, 3 ст. 24 Кодексу законів про працю, а саме фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було допущено до роботи громадянку ОСОБА_2 без оформлення трудових відносин відповідно діючого законодавства України.

Постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 29.10.2019 № КВ 1642/1520/АВ/ТД/ФС-633 (далі - Постанова) на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 125 190 грн за порушення ч. 1 ст. 21 та ч. 3 ст. 24 Кодексу законів про працю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням контролюючого органу, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ст. 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно пп. 6 п. 4 Положення про Державну службу України з питань праці, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України № 96 від 11.02.2015 (далі - Положення № 96) передбачено, що Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Згідно з пп. 5 п. 6 Положення № 96 від 11.02.2015, Держпраці для виконання покладених на неї завдань має право безперешкодно проводити відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об`єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, здійснення нагляду та контролю за додержанням якого віднесено до повноважень Держпраці.

У відповідності до ст. 38 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 № 2694-ХІІ, державний нагляд за додержанням законів та інших нормативно-правових актів про охорону праці здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці.

За змістом ст. 39 Закону України «Про охорону праці», посадові особи спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з нагляду за охороною праці мають право безперешкодно відвідувати підконтрольні підприємства (об`єкти), виробництва фізичних осіб, які відповідно до законодавства використовують найману працю, та здійснювати в присутності роботодавця або його представника перевірку додержання законодавства з питань, віднесених до їх компетенції.

Відповідно до п.п. 1-2 ст. 12 Конвенції Міжнародної організації праці № 81 від 1947 року «Про інспекцію праці у промисловості й торгівлі», інспектори праці, забезпечені відповідними документами, які засвідчують їхні повноваження, мають право, у тому числі безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції, здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема наодинці або у присутності свідків допитувати роботодавця або персонал з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; у разі інспекційного відвідування інспектори повідомляють про свою присутність роботодавцю або його представнику, якщо тільки вони не вважатимуть, то таке повідомлення може завдати шкоди виконанню їхніх обов`язків.

Наказом Міністерства соціальної політики України № 1338 від 18 серпня 2017 року «Про затвердження форм документів, що складаються при здійсненні заходів державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, зайнятість та працевлаштування інвалідів», який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 12 грудня 2017 року за №1500/31368, затверджені форми акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю та припису про усунення виявлених правопорушень.

Згідно ч. 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року № 509 (далі - Постанова № 509), штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи накладаються на підставі:

рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;

акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю або зайнятість населення, здійсненого у зв`язку з невиконанням вимог припису;

акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників;

акта про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування;

акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Доводи позивача у справі стосуються як порушення Головним управлінням порядку проведення інспекційного відвідування, так і суті встановлених порушень.

Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року № 823, визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування), з урахуванням особливостей, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці № 81 1947 року «Про інспекцію праці у промисловості й торгівлі», ратифікованої Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1985-IV, Конвенцією Міжнародної організації праці № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованої Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1986-IV, та Законом України «Про основі засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Згідно з пп.3 п.5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року № 823, інспекційні відвідування проводяться з таких підстав: за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань виключно з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.

Відповідно до п. 6 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 823, під час підготовки до проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування інспектор праці, якщо тільки він не вважатиме, що це завдасть шкоди інспекційному відвідуванню або невиїзному інспектуванню, може одержати інформацію та/або документи, що стосуються предмета інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, а також шляхом проведення аналізу наявної (загальнодоступної) інформації про стан додержання об`єктом відвідування законодавства про працю. Документи, одержані під час підготовки до проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, що містять інформацію про порушення об`єктом відвідування вимог законодавства про працю, долучаються до матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Згідно з п.п.16-17 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року № 823, у разі створення об`єктом відвідування перешкод у діяльності інспектора праці (відмова у допуску до проведення відвідування (ненадання інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування; перешкода в реалізації інших прав, передбачених пунктом 11 цього Порядку), відсутності об`єкта відвідування або уповноваженої ним особи за місцезнаходженням (адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших документах, що стали підставою для проведення відвідування), відсутності документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, перевищення строків проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, визначених пунктом 10 цього Порядку, складається акт про неможливість проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування із зазначенням відповідних підстав, який у разі можливості підписується об`єктом відвідування або іншою уповноваженою ним особою. Копія акта, зазначеного у пункті 16 цього Порядку, надсилається органам, яким підпорядкований об`єкт відвідування (за наявності), для вжиття заходів з усунення перешкод і забезпечення присутності об`єкта відвідування за своїм місцезнаходженням.

Зі змісту акта від 17.10.2019 № КВ 1642/1698/АВ вбачається, що інспектором праці складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування від 01.10.2019 № 1642/1698/АВ/НП та вимогу про надання документів від 01.10.2019 № 1642.

У зв`язку з ненадання витребуваних вимогою документів, відповідачем складено зазначений акт від 17.10.2019 № КВ 1642/1698/АВ з відміткою про його затвердження наказом Міністерства соціальної політики України від 18.08.2017 № 1338.

Суд відмічає, що з 29.12.2018 діяв наказ Мінсоцполітики України «Про затвердження форм документів, що складаються при здійсненні заходів державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, зайнятість та працевлаштування інвалідів» від 18.08.2017 № 1338, яким затверджено форму акту інспекційного відвідування, зокрема, що застосована при складенні акту від 17.10.2019 № КВ 1642/1698/АВ.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 року по справі № 826/8917/17 було визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 29.04.2017 року № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до ч.2 ст.265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.325 КАС України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Таким чином, в формі акту, що затверджена наказом від 18.08.2017 № 1338, відбувається посилання на нормативно правовий акт, який визнано в судовому порядку нечинним, а саме на постанову Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», якою було затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю.

У акті від 17.10.2019 № КВ 1642/1698/АВ зазначено, що інспекційне відвідування проведено на підставі пунктів 19, 31 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 823, всупереч затвердженій формі акту, що передбачає посилання саме на нечинну постанову Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295.

Суд відмічає, що після визнання нечинною постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», якою було затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, Кабінет Міністрів України прийняв нову постанову від 21.08.2019 року № 823 «Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю» (далі - Постанова № 823), якою було затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю.

В свою чергу, Мінсоцполітики України не внесло зміни до свого наказу від 18.08.2017 року за № 1338 «Про затвердження форм документів, що складаються при здійсненні заходів державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, зайнятість та працевлаштування інвалідів» та не прийняло новий наказ, яким затвердило форму акту інспекційного відвідування з урахуванням змін законодавства

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про наявність у акті інспекційного відвідування порушень, що вказують на недопустимість останнього як підстави для притягнення позивача до відповідальності.

Щодо суті виявлених відповідачем порушень суд зазначає, що відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини 1 статті 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі; додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім; 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При цьому, Верховний Суд України у пункті 7 Постанови Пленуму від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Відповідно до частини 3 статті 24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з цього, обов`язковою передумовою допуску працівника до роботи є укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу.

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Позивач у позовній заяві стверджує, що ОСОБА_2 є найманим працівником іншого суб`єкта господарювання - фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ), що підтверджується заявою ОСОБА_2 від 05.12.2018 про прийняття на роботу на посаду продавця-консультанта та наказом № 4- від 05.12.2018 про прийняття на роботу.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 здійснює діяльність за кодами КВЕД 47.72 Роздрібна торгівля взуттям і шкіряними виробами в спеціалізованих магазинах (основний); 47.74 Роздрібна торгівля медичними й ортопедичними товарами в спеціалізованих магазинах; 47.82 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям; 47.91 Роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет.

Разом з тим, відповідно до договорів оренди нерухомого майна № 1 та № 2 від 01.05.2019, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є орендарями частин нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 22 м2 та 30 м2 відповідно.

У відповідності до пункту 4 Порядку № 509 (у редакції Постанови № 823 від 21.08.2019) під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу.

За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

Аналізуючи наведені вище норми законодавства, суд враховує, що правовою підставою для винесення постанови про накладення штрафу є, зокрема встановлення факту допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору. При цьому такий факт допуску повинен бути належним чином зафіксований у складеному посадовою особою Держпраці чи її територіального органу акті перевірки чи інспекційного відвідування та доведений належними доказами.

Суд відмічає, що акт інспекційного відвідування є службовим документом, в якому відображено узагальнений опис виявлених під час проведення інспекційного відвідування порушень законодавства, тобто такий є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства.

Висновки акта інспекційного відвідування не є остаточними, оскільки у відповідності до положень пункту 18 Порядку № 823, якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною та які в подальшому мають бути враховані інспектором праці під час аналізу матеріалів інспекційного відвідування, за результатами якого останній вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності. З огляду на викладене, акт є носієм доказової інформації про виявлені уповноваженим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.

Як вбачається з акту, в основу доведення обставин наявності допуску особи до роботи без укладення трудового договору став акт, складений у результаті фактичної перевірки Головного управління ДФС у м. Києві від 09.07.2019, у межах якої лише висловлено припущення про наявність порушень у сфері трудового законодавства.

Разом з тим, відомості, отримані з акту фактичної перевірки Головного управління ДФС у м. Києві від 09.07.2019, інспектором праці безпосередньо перевірені не були, як і не була надана самостійна оцінка з посиланням на належні докази щодо обставин допуску саме ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору.

Варто відмітити, що у акті фактичної перевірки Головного управління ДФС у м. Києві від 09.07.2019 вказано про можливу наявність порушення у сфері трудового законодавства, при цьому, не описано повного складу вчиненого правопорушення, зокрема, не зазначено суб`єкта вчинення правопорушення.

Разом з цим, суд на противагу доводам, викладеним у акті інспекційного відвідування відповідача, зазначає, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 155-1 КУпАП (порушення встановленого законом порядку проведення розрахунків у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг) та сплата останнім штрафу жодним чином не свідчить про визнання ОСОБА_1 обставин допуску працівника без укладення трудового договору, оскільки відомості акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, є самостійним предметом для дослідження уповноваженою посадовою особою під час розгляду справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю, результатом розгляду якого є складення постанови про накладення штрафу за наявності законних підстав.

З урахуванням наведеного, викладені обставини виключають можливість притягнення позивача до відповідальності за порушення законодавства про працю, оскільки факт допуску позивачем працівника до роботи без укладення трудового договору відповідачем не доведено належними та допустимими доказами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що постанова Головного управління Держпраці у Київській області про накладення штрафу від 29.10.2019 № КВ 1642/1520/АВ/ТД/ФС-633 щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії»), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини»), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Частиною другою ст. 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Отже, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів правомірності прийняття постанови про накладення штрафу, а відтак, позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 1251,90 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 1536,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Головного управління Держпраці у Київській області від 29.10.2019 № КВ 1642/1520/АВ/ТД/ФС-633.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1251,90 грн. (одна тисяча двісті п`ятдесят одна гривня 90 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Держпраці у Київській області (адреса: 04060, м. Київ, вул. Вавілових, буд. 10, ідентифікаційний код 39794214).

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко