Справа № 440/899/20
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2020-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 р.Справа № 440/899/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Бартош Н.С. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.04.2020 року, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко, м. Полтава, повний текст складено 23.04.20 року по справі №440/899/20
за позовом ОСОБА_1
до Міністерства оборони України третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства оборони України, третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив суд:
- визнати пункт 9 протоколу № 9 від 27 січня 2020 року засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби в частині відмови в призначенні йому одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року Про затвердження порядку призначення І виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві протиправним та скасувати;
- зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року, як інваліду 2 групи з 28 травня 2019 року інвалідність якого настала внаслідок травми, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на перше січня календарного року.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.04.2020 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року у справі №440/899/20 про відмову в задоволенні його адміністративного позову до Міністерства оборони України та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його вимоги.
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки прийнято з порушенням вимог матеріального і процесуального права, а висновки суду суперечать фактичним обставинам справи і наявним доказам. Зазначає, що порушення норм матеріального права та неврахування фактичних обставин справи полягає в наступному. Так, вказує, що висновок суду першої інстанції про те, що рішення відповідача прийнято в порядку, у спосіб та в межах наданих законом повноважень та підстави для скасування цього рішення відсутні є таким, що суперечить фактичним обставинам справи та наявним доказам у справі. Посилається, що ним на розгляд комісії було подано довідку № 40/1878 від 11 вересня 2019 у Центрального архіву МО РФ, з якої слідує, що травма ноги була отримана ним 4 грудня 1992 року під час несення служби в наряді. Зазначає, що згідно вказаної довідки, наявна в нього травма, ТАК, пов`язана із виконанням обов`язків військової служби, що виключає можливість отримання ним травми при протиправних обставинах. Посилається, що вказана архівна довідка була додатково направлена Полтавським ОВК 30 жовтня 2019 року за вих.№ 12/3070 на розгляд комісії МО України, після її надходження до Кременчуцького РВК, копії вказаної архівної довідки про обставини тримання травми були долучені ним до позовної заяви. Крім того, зазначив, що докази її направлення ІНФОРМАЦІЯ_2 на розгляд комісії були надані вказаним військовим комісаріатом на виконання ухвали суду від 24 лютого 2020 року про витребування доказів ( пункт 2 Додатку пояснення до позову ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Вважає, що висновок суду про відсутність документів, що підтверджують обставини отримання ним травми, викликає здивування та суперечить явним у справі доказам, зазначаючи, що вказаний висновок допущений судом внаслідок неповного вивчення матеріалів справи. Вважає, що порушення процесуального права полягає в наступному. Так, зазначає, що на підтвердження обставин отримання ним поранень саме при виконанні обов`язків військової служби ним в числі інших документів була надана довідка № 40/1878 від 11 вересня 2019 року Центрального архіву МО РФ, з якої слідує, що травма ноги була отримана ним 4 грудня 1992 року під час несення служби в наряді. Вказує, що суд першої інстанції в порушення ст.246 КАС України при прийнятті оскаржуємого рішення суд не тільки не зазначив мотиви відхилення наданих ним доказів ( Архівної довідки № 40/1878 від 11 вересня 2019 року ), а жодним чином не згадав її у тексті судового рішення та не надав мотивовану оцінку вказаному доказу, як підстави для задоволення або відмови у задоволенні позову. Окрім того, з аналогічних підстав у рішенні суду, протиправно, не дано правову оцінку висновку Комісії MO України про відмову в призначенні йому одноразової грошової допомоги на підставі того, що в жовтні 1998 року він був звільнений з військової служби зі Збройних Сил РФ.
Представник ІНФОРМАЦІЯ_4 подав до суду апеляційної інстанції заяву про розгляд справи без участі представника, в якій просив апеляційну скаргу відхилити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін. Просив справу розглянути без участі представника ІНФОРМАЦІЯ_4 в зв`язку з відсутністю коштів на відрядження.
Позивач, ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції заяву по справі №440/899/20, в якій просив апеляційний розгляд справи провести без його участі. Наполягав на задоволенні апеляційної скарги.
Представник Міністерства оборони України подав до суду апеляційної інстанції заяву, в якій просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.04.2020 року справі №440/899/20 залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.04.2020 року справі №440/899/20 залишити без змін.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши оскаржуване рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що архівною довідкою від 11.09.2019 № 40/1878 підтверджено отримання травми ОСОБА_1 04.12.1992 у вигляді закритого перелому внутрішньої кісточки гомілковостопного суглоба.
19.04.2018 під час первинного огляду органами МСЕК ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності із 17.04.2018, про що видано довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0849975.
За результатом повторного огляду ОСОБА_1 з 14.02.2019 встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку з отриманням травми, що пов`язана із виконанням обов`язків військової служби, згідно із довідкою МСЕК від 12.06.2019 № 0080377.
У зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності (вищої), позивач звернувся до відповідача, через Полтавський обласний військовий комісаріат, із відповідною заявою.
Згідно із рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, викладеного в п.9 протоколу №9 від 27.01.2020, позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги посилаючись на те, що законодавством України не передбачено здійснення виплат військовослужбовцям інших країн. Також зазначено, що заявником не подано документ, що свідчить про причини і обставини поранення (травми, каліцтва), який передбачено п.11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги (а.с. 34).
Про прийняття вказаного рішення позивачу повідомлено листом Полтавського ОВК від 10.02.2020 №12/450.
Не погодившись з вищевказаним рішенням Міністерства оборони України, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не додав документ, який свідчить про причини та обставини травми, а рішення Військово-лікарської комісії Північного регіону Міноборони від 21.02.2019 № 87, викладене у формі протоколу, не є належним документом, що вказує на причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання позивача, а тому оскаржуване рішення відповідача прийнято в порядку, у спосіб та в межах наданих законом повноважень та підстави для скасування цього рішення відсутні.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ).
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ (далі по тексту Закон № 2011-ХІІ), у статті 1 якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст.41 Закону №2232-ХІІ виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом № 2011-ХІІ.
Частиною 1 ст.16 Закону № 2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Пунктом 4 ч.2 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Відповідно до пункту "б" частини першої статті 16-2 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).
Відповідно до ст. 16-4 Закону № 2011-XII призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком:
а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;
б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;
в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);
г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
Відповідно до ч.9 ст.16-3 Закону № 2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог наведеної вище статті Закону № 2011-ХІІ, Кабінет Міністрів України постановою від 25.12.2013 № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» затвердив Порядок №975.
Пунктом 11 Порядку № 975 визначено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.
До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).
З аналізу вказаних норм вбачається, що законодавець делегував Уряду повноваження визначати порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16-2 Закону № 2011-XII.
Колегія суддів зазначає, що подання зазначених у п.11 Порядку №975 документів при зверненні за призначенням одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення інвалідності, є необхідною умовою для призначення такої допомоги та ґрунтується на необхідності перевірити відсутність обмежень, встановлених у статті 16-4 Закону № 2011-XII (зокрема, коли інвалідність є наслідком вчинення особою дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю), за наявності яких особа позбавляється права на отримання такої допомоги.
При цьому Порядок № 975 не визначає, який саме документ (військово-облікові документи, медична довідка, акт розслідування, архівна довідка, виписка з історії хвороби, тощо) повинна подати особа, яка звертається за отриманням одноразової грошової допомоги, на підтвердження обставин причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва).
Водночас, подання до Міноборони відповідного рішення військово-лікарської комісії про встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, яким встановлено, що отримані особою поранення, травма, контузія, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, не виключає необхідності подання інших, зазначених у пункті 11 Порядку № 975, документів, що свідчать про причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 23.04.2020 р. по справі №440/899/20.
Частиною 5 ст.242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно із правовою позицією Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.04.2019 у справі № 822/220/18, відсутність документів, визначених пунктом 11 Порядку № 975, зокрема, про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), не встановлює обов`язку Міністерства оборони України для їх витребування та доведення (за відсутності таких документів), що позивач отримав поранення (контузію, травму, каліцтво) при вчиненні кримінального чи адміністративного правопорушення, або у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, оскільки відповідна комісія Міністерства оборони України приймає рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги виключно на підставі документів, які надійшли від обласного військового комісаріату.
Разом із цим, відповідальними за повноту та достовірність документів, визначених пунктом 11 Порядку № 975, є заявник та обласний військовий комісаріат за його місцем проживання.
З огляду на заявницький характер відносин між особою, яка звертається за призначенням одноразової грошової допомоги, та Міністерством оборони України, обов`язок довести зазначені обставини шляхом подання до комісії Міністерства оборони України достовірних документів про причини і обставини одержання військовослужбовцем поранення (контузії, травми, каліцтва) покладено на заявника. Такий документ не обов`язково повинен мати форму акта про нещасний випадок, складеного за матеріалами розслідування військової частини, або довідки командира військової частини, оскільки до уваги можуть бути взяті інші достовірні документи.
З урахуванням наведеного вище, Судова палата для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у цій справі відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах в частині визнання актів судово-медичного дослідження та витягів з протоколу військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, достатніми та належними доказами, у розумінні пункту 11 Порядку № 975, що свідчать про причини та обставини поранення (травми, контузії та захворювання) військовослужбовця, викладених у постановах Верховного Суду від 25.05.2018 у справі № 729/426/17, від 21.08.2018 у справі № 295/13892/16-а, від 23.10.2018 у справі № 822/3005/17, від 11.12.2018 у справі № 740/1538/17, від 29.01.2019 у справі № 293/342/17, та у розвиток позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 05.10.2018 у справі № 265/7930/16-а, сформулювала наступний правовий висновок.
Документами, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, можуть бути лише достовірні документи про причини і обставини одержання військовослужбовцем такого поранення.
При цьому, неподання особою, яка звернулася за призначенням одноразової грошової допомоги, документів, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), не створює для Міністерства оборони України обов`язку щодо їх витребовування.
У зазначеній справі Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду також зазначила, що надана відповідачу разом із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, копія витягу з протоколу засідання військово-лікарської комісії не містить інформацію про обставини поранення позивача, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Надані позивачем документи, на підтвердження причин та обставин поранення (контузії, травми або каліцтва), а саме: акт судово-медичного дослідження та протокол засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону, не містять відомостей про обставини поранення позивача, зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.
Колегія суддів у контексті спірних правовідносин та обставин цієї справи зазначає, що поданий позивачем разом з іншими документами витяг з протоколу засідання Військово - лікарської комісії Північного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців Протокол №87 від "21" лютого 2019 року вказує лише на характер і давність тілесних ушкоджень, тобто імовірність спричинення таких на тілі пораненням, яке могло мати місце в строк та за обставин, вказаних позивачем, та не містить відомостей про обставини отриманої травми, тобто вказаний витяг не є належним документом, що вказує на причини та обставини травми позивача.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах від 15.05.2020 р. по справі №822/1731/18 та від 04.03.2020 р. по справі №806/2879/18.
Щодо посилання скаржника в обґрунтування порушення норм матеріального права та неврахування фактичних обставин з огляду на те, ним на розгляд комісії було подано довідку № 40/1878 від 11 вересня 2019 у Центрального архіву МО РФ, з якої слідує, що травма ноги була отримана ним 4 грудня 1992 року під час несення служби в наряді, а також згідно вказаної довідки, наявна в нього травма, ТАК, пов`язана із виконанням обов`язків військової служби, що виключає можливість отримання ним травми при протиправних обставинах і вказана архівна довідка була додатково направлена Полтавським ОВК 30 жовтня 2019 року за вих. №12/3070 на розгляд комісії МО України, після її надходження до Кременчуцького РВК, копії вказаної архівної довідки про обставини тримання травми були долучені ним до позовної заяви, то колегія суддів зазначає, що вона не містить інформації щодо обставин поранення, зокрема про те, що травма, не пов`язана з вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, а тому ця довідка не може вважатися належним документом, що вказує на причини та обставини отримання травми позивача. Дана довідка є фактично витягом з книги обліку хворих, які знаходилися на стаціонарному лікуванні, а також книги протоколів засідань гарнізонної військово - лікарняної комісії, а ці документи не є документами, що свідчать про обставини поранення. Відповідно наведені доводи скаржника є необґрунтованими.
Стосовно посилання скаржника на порушення норм процесуального права, що полягає в тому, що суд першої інстанції в порушення ст.246 КАС України при прийнятті оскаржуваного рішення не тільки не зазначив мотиви відхилення наданих ним доказів (Архівної довідки № 40/1878 від 11 вересня 2019 року), а жодним чином не згадав її у тексті судового рішення та не надав мотивовану оцінку вказаному доказу, як підстави для задоволення або відмови у задоволенні позову, а також з аналогічних підстав у рішенні суду, протиправно, не надано правову оцінку висновку Комісії MO України про відмову в призначенні йому одноразової грошової допомоги на підставі того, що в жовтні 1998 року він був звільнений з військової служби зі Збройних Сил РФ, то колегія суддів відхиляє ці доводи, оскільки по-перше в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції на 1 аркуші цього рішення міститься посилання на архівну довідку № 40/1878 від 11 вересня 2019 року, а по - друге вказана довідка, в розумінні п.11 Порядку №975, не є документом, що свідчить про причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання. Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції за результатами розгляду справи по суті не знайшов підстав для скасування оскаржуваного рішення (пункт 9 протоколу № 9 від 27 січня 2020 року) засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, яким позивачу було відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги.
Доводи скаржника про те, що висновок суду про відсутність документів, що підтверджують обставини отримання ним травми, викликає у нього здивування та суперечить явним у справі доказам, а також посилання, що вказаний висновок допущений судом внаслідок неповного вивчення матеріалів справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на вищевказане, та зазначає, що позивачем не надано документ (документи), який свідчив би про причини та обставини отриманої позивачем травми.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідача (пункт 9 протоколу № 9 від 27 січня 2020 року засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби в частині відмови в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року Про затвердження порядку призначення І виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні ) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві) прийнято в порядку, у спосіб та в межах наданих законом повноважень, підстави для скасування цього рішення відсутні.
Щодо посилання позивача в його позові на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду, Верховного Суду України, Вищого адміністративного суду України, то колегія суддів зазначає, що врахування в межах спірних правовідносин по даній справі, відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, підлягають наведені вище судом апеляційної інстанції рішення Верховного Суду.
Доводи скаржника про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки прийнято з порушенням вимог матеріального і процесуального права, а висновки суду суперечать фактичним обставинам справи і наявним доказам, колегія суддів відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду даної справи.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч.1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення про залишення без задоволення позову.
Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Оскільки, відповідно до п.3 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, і дана справа відноситься до справ незначної складності, вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.04.2020 року по справі №440/899/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 31.07.2020 року