Справа № 600/1092/20-а
Суддя: Боднарюк Олег Васильович
Дата ухвалення: 2020-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про залишення позовної заяви без руху

31 липня 2020 р. м. Чернівці Справа № 600/1092/20-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Боднарюк О.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання бездіяльності протиправною,-

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі - позивач), звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач), в якому просить:

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань за 2014 рік по день фактичного розрахунку в сумі 126 тисяч 40 копійок.

Розглянувши позовну заяву та додані до неї документи, суд дійшов до висновку, що вона підлягає залишенню без руху, з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви у тому числі з`ясовує, чи:

- відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу;

- немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Перевіривши позовну заяву на предмет дотримання вимог встановлених ст. 160, 161, 172 КАС України, суд зазначає наступне.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси і просити про їх захист.

Позов пред`являється шляхом подання позовної заяви в суд першої інстанції, який має відповідати вимогам встановленим ст. 160, 161 КАС України.

Відповідно до частини 3 статті 161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно із частиною 1 статті 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір, зокрема, справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Звертаючись до суду позивач в адміністративному позові зазначив, що він у вказаній категорії справ звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 2 статті 3, пунктів 1, 4, 12 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» (далі Закон).

Суд не погоджується з вказаними доводами позивача, з огляду на таке.

Згідно пункту 13 частини 2 статті 3 Закону судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

За загальним визначенням цивільного законодавства, шкодою являються - втрати; збитки, іноді людські жертви, неприємності тощо, що є наслідком яких-небудь дій, вчинків. Шкода - це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, її поділяють на майнову і немайнову.

Матеріальна, або майнова шкода майнові та/чи грошові збитки, спричинені юридичній або фізичній особі.

Моральна (немайнова) шкода страждання, заподіяні фізичній особі внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, ін. негативні наслідки морального характеру.

Відповідно до статті 117 Кодексу Законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З огляду на викладене вище суд зазначає, що відшкодування, які передбачені статтею 117 Кодексу Законів про працю України є одним із видів відповідальності роботодавця, і такі відшкодування не являються шкодою завданою працівникові, а тому суд відхиляє доводи позивача про те, що останній звільнений від сплати судового збору.

Згідно пунктів 1, 4, 12 частини 1 статті 5 Закону від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються:

- позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі;

- позивачі - у справах щодо спорів, пов`язаних з виплатою компенсації, поверненням майна, або у справах щодо спорів, пов`язаних з відшкодуванням його вартості громадянам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні";

- військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці», основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Статтею 12 вказаного Закону також передбачено інші види гарантій і компенсаційних виплат працівникам, які обумовлені переїздом на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку що відшкодування, які передбачені статтею 117 Кодексу Законів про працю України, як зазначалось вище, є одним із видів відповідальності роботодавця, і такі відшкодування не являються складовими заробітної плати або ж компенсаційною виплатою працівнику за результатами виконаної роботи, а тому суд відхиляє доводи позивача про те, що останній звільнений від сплати судового збору із вказаних підстав.

Аналогічні аргументи також наведено в пункті 75 рішення від 15 липня 2020 року у справі № 824/144/16-а (адміністративне провадження № К/9901/20607/18, К/9901/20606/18) Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду, між тими самими сторонами (за позовом ОСОБА_2 )

Суд також і не погоджується з доводами позивача, щодо посилань на пункт 12 частини 1 статті 5 Закону «Про судовий збір» в частині того, що він звільнений від сплати судового збору в даній категорії справ, виходячи з наступного.

Так, законодавець в нормах пункту 12 частини 1 статті 5 Закону виклав як суб`єктивні, так і об`єктивні ознаки, за яких особа звільняється від сплати судового збору. Зокрема, така особа повинна перебувати в статусі військовослужбовця, військовозобов`язаного або ж резервіста, який призваний на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори. А з об`єктивної сторони, справа (адміністративний позов) такого суб`єкта імперативно має бути пов`язаний з виконанням позивача військового обов`язку, або ж такий спір має стосуватись правовідносин, які у причинному зв`язку стосуються виконання останнім службових обов`язків.

Очевидним є те, що категорія справ, які стосуються відшкодування, які передбачені статтею 117 Кодексу Законів про працю України не підпадають під визначення пункту 12 частини 1 статті 5 Закону, а тому суд відхиляє аргументи позивача в частині того, що він звільнений від сплати судового збору за вказаних обставин.

Згідно вимог частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою фізичною особою або фізичною особою - підприємцем 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

При зверненні до суду позивачем заявлено одну вимогу майнового характеру, зокрема: стягнення заробітку за весь час затримки матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань за 2014 рік по день фактичного розрахунку в сумі 126 тисяч 40 копійок.

Отже, з огляду на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня 2020 року - 2102,00 грн, встановлений статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік, враховуючи наведені вище висновку суду та позовні вимоги позивача майнового характеру, останній за подання даної позовної заяви повинен був сплатити судовий збір в сумі 1261,40 грн, з розрахунку (126140,00 грн х 1% не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб). Проте, позивачем не подано до суду документ про сплату судового збору, або ж доказів (документів), які підтверджують про те, що останній звільнений від сплати судового збору.

Щодо строків звернення до суду, суд зазначає наступне.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що про порушення своїх прав щодо невиплати середнього заробітку за час затримки виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2014 рік, належної до виплати - 16.07.2014 року, по день фактичного розрахунку 17.12.2015 року, він дізнався 24.07.2020 року, ознайомившись з висновками постанови Верховного суду від 15 липня 2020 року у справі № 824/144/16-а. З поміж іншого, також зазначив, що у вказаному рішенні вказано про юридичний факт наявності норм матеріального права, який вказує на порушення зі сторони відповідача його прав на виплату середнього заробітку за весь час затримки матеріальної допомоги.

При цьому, посилаючись на норми статті 122 КАС України та статті 233 Кодексу Законів про працю України зазначив, що в даних правовідносинах наділений правом звернутись до суду з позовом без обмеження будь-яким строком.

Суд не погоджується з аргументами позивача в цій частині, з огляду на таке.

Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. (частина 1 статті 120 КАС України)

Відповідно до частини 1 та 2 статті 121 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як зазначив позивач, фактичний розрахунок з останнім проведено відповідачем 17.12.2015 року. Між тим, останній звернувся до суду 29.07.2020 року, тобто більш ніж 4 роки і 7 місяців.

Строки звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними, після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Як зазначено вище, встановлений статтею 122 КАС України строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що процесуальне законодавство пов`язує початок перебігу строку на звернення до адміністративного суду з моментом коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частини 1 статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

На думку суду доказами того, що особа знала про порушення своїх прав є не тільки її дії, спрямовані на захист порушених прав, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Слід також відмітити і те, що сприйняття тієї чи іншої події у просторі та часі, а також власна уява особи про можливе порушення її прав, не може вважатись подією з якою слід пов`язувати початок відліку строку звернення до суду.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом стала фактична виплата йому Чернівецьким ОВК матеріальної допомоги не в день його звільнення з військової служби - 16.07.2014, а 17.12.2015, тобто із затримкою повного розрахунку при звільненні.

Таким чином, саме з 17.12.2015 - з моменту нарахування/виплати, для позивача розпочався перебіг строку на звернення з даним позовом до суду, оскільки саме з цього дня позивач дізнався (мав реальну можливість дізнатися) про те, що відповідач, з вини якого сталась затримка виплати всіх належних йому при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, однак не виплатив при цьому середнього заробітку за час затримки виплати матеріальної допомоги.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини 2 статті 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі N 910/4518/16, за змістом приписів статей 94,116,117 КЗпП і статей 1,2 Закону України від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116,117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Суд в чергове вважає за необхідне вказати про те, що предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (невчасну виплату матеріальної допомоги при звільненні), однак, середній заробіток не входить до структури заробітної плати.

Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що для середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені застосовуються положення статті 233 КЗпП України, а невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням та для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

В судовій практиці склалась неоднозначна позиція, щодо початку перебігу строку в даних правовідносинах. Разом з тим у Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі N 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що "в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116,117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

З наведеного вбачається, що звернення особи до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, обмежено строками позовної давності. Відтак, до правовідносин пов`язаних із стягненням середнього заробітку за час затримки виплати позивачу матеріальної допомоги при звільненні та обчислення строку звернення до суду - застосуванню підлягають норми КАС України.

Верховний Суд у постанові від 22.01.2020 у справі N 620/1982/19 та постанові від 04 грудня 2019 року у справі N 815/2681/17, які стосуються відносин публічної служби і застосування статей 116-117 КЗпП України зазначив, що під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають положення КАС України, як норми спеціального закону, а не положення КЗпП України. Зазначений висновок також викладений Верховним Судом у постанові від 22.01.2020 у справі N 620/1982/19 та постанові від 04 грудня 2019 року у справі N 815/2681/17.

Суд враховує вказані позиції касаційної інстанції, однак погоджується частково з цими позиціями виходячи із того, що строк перебування особи на публічній службі завершується датою винесення відповідного розпорядчого акту індивідуальної дії, згідно якого особа звільняється за власною ініціативою або ініціативою роботодавця. Очевидно, що після звільнення також можуть існувати (продовжуватись) правовідносини, які стосуються проходження публічної служби.

Разом з тим, як наголошує у своїх рішеннях Верховний суд, виплати за статтями 116-117 КЗпП України є своєрідним видом відповідальності роботодавця.

Відтак, слід дійти висновку, що вказана вище відповідальність аж ніяк не стосується проходження служби тією чи іншою особою, а носить виключно суб`єктивний характер особистої поведінки роботодавця, яка не пов`язана з проходженням служби особою (позивачем), а тому така відповідальність має розглядатись в призмі загальних соціальних гарантій, які гарантував законодавець працівнику поза межами публічної (чи іншої) служби.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що позивачем при зверненні до суду не наведено жодних обґрунтованих причин поважності пропуску строку звернення до суду, а ті аргументи, які вказані позивачем є безпідставними, та не відповідають реальним обставинам справи.

Відповідно до частини 6 статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Відповідно до частини 1 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Зазначені обставини вказують на невідповідність позовної заяви вимогам, встановленими статтями 160, 161, 171 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Частиною 2 статті 169 КАС України встановлено, що в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи наведене вище, суд вважає, що недоліки вказаної позовної заяви можуть бути усунуті шляхом подання до суду:

- документа про сплату судового збору в повному обсязі в сумі 1261,40 грн;

- заяви про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для залишення даної позовної заяви без руху з наданням позивачеві строку для усунення вказаних вище недоліків.

На підставі наведеного та керуючись статтями 169, 241, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя -

У Х В А Л И В:
1. Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання бездіяльності протиправною - залишити без руху.

2. Встановити позивачеві строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали, які вказані в мотивувальній частині цієї ухвали.

3. Копію ухвали невідкладно направити позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Боднарюк