Справа № 320/7301/19
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2020-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2020 року № 320/7301/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., при секретарі судового засідання Власюк К.Ф., за участю: позивача - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Богданівської сільської ради Броварського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Богданівської сільської ради Броварського району Київської області та просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Богданівської сільської ради Броварського району Київської області від 19.09.2019 №1309-42-VII "Про виконання рішення Деснянського районного суду м. Києві від 26.10.2015 у справі №7549981/15-а щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 15.05.2015";

- стягнути з Богданівської сільської ради Броварського району Київської області кошти на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, заподіяної протиправними рішеннями в розмірі грошової оцінки земельної ділянки, яка була сформована за кадастровим номером :01:080:0294.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 15.05.2015 він звернуся до відповідача з проханням виділити земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, садівництва, для будівництва і обслуговування житлового будинку, для індивідуального дачного будівництва, для будівництва індивідуального гаражу.

За результатами розгляду вказаного клопотання, лише після двох судових рішень, відповідачем 19.09.2019, на 42 сесії 7 скликання, прийнято рішення «Про виконання рішення Деснянського районного суду м. Києві від 26.10.2015 у справі №7549981/15-а щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 15.05.2015 про відмову в наданні земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею - 2,0000 га, земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,12 га, земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розміром 0,2500 га, земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва площею 0,1000 га та земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу розміром 0,0100 га.

Позивач вважає необґрунтованою відмовою у зв`язку з відсутністю площі вказаної в графічних матеріалах та площі в заяві, оскільки законодавством передбачене право зазначити в клопотанні орієнтовний розмір бажаної земельної ділянки.

Крім того, позивач зазначає, що відмова відповідача у зв`язку з невідповідністю цільового призначення земельної ділянки є також необґрунтованою, оскільки статтями 118, 122 та 123 передбачено, що підставами для відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта.

Відповідач скористався правом на подання відзиву проти позову, в якому заперечив проти позову та вважає його таким, що не підлягає задоволенню з огляду на те, що відповідач діяв у межах і у спосіб, передбачений чинним законодавством України. Звертає увагу, що позивачем зазначені лише норми законів та не надано жодних доказів, які свідчать про порушення відповідачем вказаних норм.

Від позивача 11.03.2020 до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог в якій він просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Богданівської сільської ради Броварського району Київської області від 19.09.2019 №1309-42-VII "Про виконання рішення Деснянського районного суду м. Києві від 26.10.2015 у справі №7549981/15-а щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 15.05.2015";

- стягнути з Богданівської сільської ради Броварського району Київської області кошти на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, заподіяної протиправними рішеннями в розмірі 76840,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що справедливим буде відшкодування шкоди в розмірі грошової оцінки земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,00 га в межах земельної ділянки, що знаходиться в адміністративних межах населеного пункту Богданівської сільської ради та була сформована за кадастровим номером :01:080:0294. Враховуючи, що визначити вартість вказаної земельної ділянки позивач не має можливості, вважає доречним визначити розмір моральної шкоди на рівні 1% від мінімального розміру судового збору в сумі 768,40, що становитиме 76840,00 грн.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов слід задовольнити.

Судом встановлено, що 15.05.2015 ОСОБА_1 звернувся в порядку п. 6 ст. 118 ЗК України до відповідача з проханням надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки, а саме:

- для ведення особистого селянського господарства - 2,0 гектара

- для ведення садівництва розміром 0,12 гектара;

- для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розміром 0,25 гектара;

- для індивідуального дачного будівництва 0,10 гектара;

- для будівництва індивідуального гаражу 0,01 гектара.

Відповідачем вказану заяву розглянуто не було, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 26.10.2015 зобов`язано Богданівську сільську раду Броварського району Київської області розглянути заяву ОСОБА_1 від 15 травня 2015 року.

Відповідачем за результатами розгляду вищевказаної заяви прийнято Рішення №575-15-VII від 27.04.2017 про відмову в наданні земельних ділянок ОСОБА_1 .

Після чого, позивач оскаржив вказане рішення у судовому порядку.

Київським апеляційним адміністративним судом від 01.03.2018 у справі №754/8590/17 постанову Деснянського районного суду м. Києва від 12.12.2017 в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано та прийнято рішення про скасування п. 1 рішення Богданівської сільської ради Броварського району Київської області від 27.04.2017 575-15-VII.

На виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2018 у справі № 754/8590/17 відповідачем прийнято рішення від 24.04.2018 № 878-27-VII, яким скасовано п. 1 рішення № 576-15-VII Богданівської сільської ради Броварського району Київської області та відмовлено ОСОБА_1 у наданні земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства - 2,0 га, для ведення садівництва - 0,12 га, для індивідуального дачного будівництва - 0,10 га, для індивідуального гаражу - 0,01 га, оскільки на даний час в адміністративних межах Богданівської сільської ради вільних земельних ділянок немає.

Позивач, не погоджуючись з вищевказаним рішенням Богданівської сільської ради Броварського району Київської області, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30.11.2018 у справі №810/2682/18 скасовано рішення Богданівської сільської ради Броварського району Київської області від 24.04.2018 № 878-27-VІІ.

Відповідачем 19.09.2019, на 42 сесії 7 скликання, прийнято рішення «Про виконання рішення Деснянського районного суду м. Києві від 26.10.2015 у справі №7549981/15-а щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 15.05.2015 про відмову в наданні земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею - 2,0000 га, земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,12 га, земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розміром 0,2500 га, земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва площею 0,1000 га та земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу розміром 0,0100 га.

Вважаючи вказану вимогу протиправною, позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Стосовно доводів відповідача про законність відмови позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки у зв`язку з відсутністю площі вказаної в графічних матеріалах та невідповідністю цільового призначення земельної ділянки, суд зазначає наступне.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 4 ст. 116 ЗК України встановлено, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Частиною 6 статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення садівництва, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається, зокрема, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно із ч. 7 вказаної статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Нормами ст. 121 ЗК України передбачено право громадян України на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в розмірах, що встановлені Земельним кодексом України, зокрема:

- для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара;

- для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара;

- для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара;

- для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара;

- для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара

Отже, ЗК України визначає чіткий алгоритм дій розгляду заяв громадян про відведення у власність земельних ділянок та вичерпний перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Таким чином, за результатами повторного розгляду заяви позивача про надання дозволу на розроблення документації землеустрою, відповідач повинен був прийняти одне з таких рішень: про надання дозволу на розроблення відповідної документації із землеустрою, або про відмову у наданні відповідного дозволу із зазначенням причин відмови. При цьому, ЗК України зобов`язує орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в надані такого дозволу належним чином мотивувати причини такої відмови.

До того ж, законодавцем встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. У такому випадку відмова може бути визнана обґрунтованою лише тоді, коли компетентним суб`єктом владних повноважень встановлюється невідповідність місця розташування об`єкта вимогам, зазначеним у ЗК України, які повинні бути затверджені у встановленому законом порядку, або вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Висновок суду повністю узгоджується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Передача земельних ділянок в користування передбачає проходження певної процедури з виготовлення проекту землеустрою (або технічної документації у разі надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення), його погодження компетентними органами тощо, що в подальшому є підставою для прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування з цього питання (ст. 123 ЗК України).

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Водночас згідно із приписами ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. При цьому документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені у ст. 126 ЗК України.

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені ст. 152 ЗК України. За приписами наведеної норми держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

При цьому ч. 1 ст. 5 КАС України вказує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто, для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв`язку з бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушуються права позивача.

Позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, тобто у іншої особи вже виникло право на користування чи власність на земельну ділянку. При цьому захист прав позивача має бути нерозривно пов`язаним з таким фактом, що у особи існує правовий інтерес як власника або як користувача на цю земельну ділянку.

Отже, вирішуючи публічно-правовий спір, суд повинен встановити, в чому полягає порушення прав позивача бездіяльністю відповідача.

Виходячи з приписів ст.ст. 116, 118 ЗК України, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, що фактично вказує про відсутність обтяжень земельної ділянки у такому випадку.

Таким чином, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою з приводу відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність або користування (оренду).

Аналогічні висновки щодо застосування норм права, викладені колегією суддів судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 10.12.2013 (справа № 21-358а13) та від 07.06.2016 (справа №21-1391а16), а також колегією суддів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду 27.03.2018 (справа №463/3375/15-а, адміністративне провадження №К/9901/15205/18) та постанові Верховного Суду у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 17.12.2018 (справа №509/4156/15-а, адміністративне провадження №К/9901/7504/18).

З`ясовуючи питання, чи були і ким порушені, не визнані або оспорювані права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, суд доходить до висновку, що рішення № 1309-42 від 19.09.2019 Богданівської сільської ради про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки за кадастровим номером :01:080:0294 порушує вимоги Конституції України та ЗК України, що призводить до порушення суб`єктивного права позивача на безоплатне одержання у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення садівництва.

Враховуючи вказане вище, позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення Богданівської сільської ради Броварського району Київської області №1309-42-VII від 19.09.2019 "Про виконання рішення Деснянського районного суду м. Києві від 26.10.2015 у справі №7549981/15-а щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 15.05.2015" підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, заподіяної протиправним рішенням Богданівської сільської ради Броварського району Київської області №1309-42-VII від 19.09.2019 в розмірі 76840,00 грн., суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Частиною другою вказаної статті визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Положеннями ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, що знайшло свої відображення в постанові від 27.11.2019у справі №750/6330/17.

Позивач вважає, що справедливим буде відшкодування шкоди в розмірі грошової оцінки земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,00 га в межах земельної ділянки, що знаходиться в адміністративних межах населеного пункту Богданівської сільської ради та була сформована за кадастровим номером :01:080:0294. Ринкова ціна аналогічної земельної ділянки, площею 1,5 га в адміністративних межах Богданівської сільської ради станом на 28.03.2020 становить 3 100 130,00 грн. Враховуючи, вищевикладене, вважає доречним визначити розмір моральної шкоди на рівні 1% від мінімального розміру судового збору для майнового спору в сумі 768,40, що становитиме 76840,00 грн.

Беручи до уваги конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, час і зусилля, необхідні для реалізації права, передбаченого Конституцією, суд зазначає, що встановлення факту порушення конституційного права позивача володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками є достатнім доказом того, що позивачу завдано моральної шкоди.

Таким чином, вимоги щодо відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Пунктами 21, 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02), згідно якого, право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання чи «законними сподіваннями» отримання права власності.

З матеріалів справи вбачається, що позивач тричі звертався до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Крім того, суд звертає увагу на численні звернення позивача за захистом своїх прав до сільської ради та до суду протягом п`яти років і тому просить відновити його порушено право.

Статтею 2 КАС України визначено, що судом здійснюється ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Це означає, що суд може захистити порушене право у будь-який спосіб, що не суперечить закону, незалежно від того, чи може такі ж дії вчинити певний суб`єкт владних повноважень .

У пункті 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №640/5376/19.

При цьому, суд враховує, що відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

У справі " Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає ст. 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Лише визнання дій чи бездіяльності протиправними у судовому рішенні не завжди може бути достатніми для того, щоб захист прав позовача міг вважатися ефективним.

Отже, відшкодування моральної є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

За таких обставин, суд вважає, що відновити порушене право ОСОБА_1 слід шляхом стягнення з Богданівської сільської ради Броварського району Київської області коштів на відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 в розмірі 76840,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підтвердження сплати судового збору, позивачем додано квитанції про сплату судового збору №75 від 31.01.2020 в сумі 768,40 грн. та № 76 від 31.01.2020 в сумі 768,40 грн.

Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, підлягає сплаті за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у розмірі 1536,80 грн.

Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 5, 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 139, 242-246, 250, 255 КАС України, суд,

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Богданівської сільської ради Броварського району Київської області від 19.09.2019 №1309-42-VII "Про виконання рішення Деснянського районного суду м.Києва від 26.10.2015 у справі №7549981/15-а щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 15.05.2015".

3. Стягнути з Богданівської сільської ради Броварського району Київської області на користь ОСОБА_1 кошти на відшкодування моральної шкоди, заподіяної протиправним рішенням Богданівської сільської ради Броварського району Київської області в розмірі 76840 (сімдесят шість тисяч вісімсот сорок) грн. 00 коп.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Богданівської сільської ради Броварського району Київської області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Щавінський В.Р.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 16 липня 2020 р.