Справа № 540/1096/20
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2020-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/1096/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попова В.Ф., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань, Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 (далі Позивачка) звернулася до суду із позовом до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань (Відповідач-1), Департаменту з питань виконання кримінальних покарань (Відповідач-2), в якому просить:

- стягнути солідарно з відповідачів середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 184459,80 грн та моральну шкоду в сумі 20000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що її було звільнено 30.11.2016 р. із Державної кримінально-виконавчої служби України за п. 7 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням), вислуга років у календарному обчисленні складала 10 років 05 місяців 11 днів, в день звільнення одноразова грошова допомога, яка передбачена п. 10 Постанови КМУ від 17.07.1992 № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за і контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" не була виплачена. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 11.07.2018 по справі № 821/929/18 (набрало чинності 20.12.2018) стягнуто з колонії на користь позивачки 27906 грн 82 коп. одноразової грошової допомоги при звільненні, фактично допомога виплачена 17.01.2019. За період з 01.12.2016 р. по 16.01.2019 (777 календарних днів) позивачка просить стягнути середній заробіток у сумі 184459 грн 80 коп., виходячи з середньоденного грошового забезпечення 237 грн 40 коп. Вважає, що несвоєчасна виплата грошових коштів завдала їй моральної шкоди у вигляді негативних емоцій, які призводили до страждання та приниження та оцінює її у 20000,00 грн.

Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань за змістом відзиву вважає позовні вимоги безпідставними та просить у задоволенні позову відмовити. Така позиція ґрунтується на тому, що у установи де проходила службу позивачка, відсутня вина щодо несвоєчасної виплати одноразової грошової допомоги. На думку Відповідача-1, вказана установа не є належним відповідачем, оскільки Управління ДПтС України в Херсонській області, АРК та м. Севастополі ще не припинено, тому момент переходу прав та обов`язків до правонаступника Відповідача-1 ще не настав.

Департамент з питань виконання кримінальних покарань (Відповідач-2) за змістом відзиву позовні вимоги не визнає, у задоволенні позову просить відмовити, вважає, що позивачка пропустила строк звернення до суду із цим позовом, оскільки остаточний розрахунок із нею був проведений 17.01.2019 р., а трьохмісячний термін закінчився 17.04.2019 р. Також зазначає, що Департамент хоча і є правонаступником Адміністрації ДКВС України та Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, при цьому не є належним відповідачем в силу того, що не є головною установою в системі виконання кримінальних покарань, а здійснює керівництво оперативно - службовою діяльністю підпорядкованих йому міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань, підприємств установ виконання покарань.

25.05.2020 р. ухвалою суду у справі відкрито спрощене провадження без повідомлення сторін.

11.06.2020 р. ухвалою суду клопотання представника позивачки задоволено та призначено розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін; замінено первісного відповідача Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на належного - Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

08.07.2020 р. ухвалою суду клопотання представника Відповідача-1 задоволено та допущено до участі у судовому засіданні 09.07.2020 р. о 10:00 год. у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою онлайн сервісу відеозв`язку "EASYCON".

У зв`язку із технічною неможливістю проводити судове засідання 09.07.2020 р. через неякісний зв`язок, за клопотанням представника Відповідача-1 судове засідання відкладено на 23.07.2020 р. о 09:00 год., проведення якого визначено в режимі відеоконференції у приміщенні суду.

Виходячи з того, що 23.07.2020 р. у судове засідання учасники справи не з`явилися, про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивачки надав клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, про причини неявки не повідомили, заяв про розгляд без їх участі не надали.

На підставі викладеного та приписів п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні.

Відповіач-1 звернувся до суду із клопотанням про залучення до участі у справі Управління ДПтС України в Херсонській області, АРК та м. Севастополі в якості третьої особи, у зв`язку із тим, що рішення суду прийняте за наслідком розгляду справи може вплинути на права та обов`язки вказаної особи.

Суд вважає вказане клопотання необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає, оскільки згадана юридична особа перебуває у стані припинення та має правонаступника, який є відповідачем у цій справі.

Дослідивши письмові докази у справі, заяви по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на такі обставини.

30.11.2016 ОСОБА_1 звільнилася за власним бажанням із Північної виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області за п. 7 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", вислуга років у календарному обчисленні на день звільнення складала 10 років 05 місяців 11 днів, в день звільнення одноразова грошова допомога, яка передбачена п. 10 Постанови КМУ від 17.07.1992 № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за і контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" не була виплачена. Заборгованості по виплаті грошового забезпечення не було.

22.12.2016 позивачка звернулася до Херсонського окружного адміністративного суду з вимогами визнати неправомірними дії відповідача щодо невиплати одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби в Північній виправній колонії (№ 90) та зобов`язати відповідача виплатити таку допомогу.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду (ХОАС) від 31.03.2017 по справі №821/2092/16 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2018 відмовлено в задоволенні клопотання позивачки про поновлення пропущених процесуальних строків та відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

У квітні 2018 року позивачка звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2018 року. Постановою ВС від 17.10.2018 відмовлено у задоволенні касаційної скарги на ухвалу суду апеляційної інстанції про відсутність у ОСОБА_1 поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження при зверненні 19.01.2018 з апеляційною скаргою на постанову ХОАС від 31.03.2017.

20.11.2017 ОСОБА_1 звернулася до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "Північна виправна колонія (№90)" про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 27906 грн 82 коп., судом відкрито провадження у справі № 821/1761/17, однак в подальшому ухвалою суду від 11.12.2017 провадження у справі закрито, оскільки є рішення у справі № 821/2092/16, яким було розглянуто питання щодо права позивачки на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, що виключає можливість розгляду даної справи з тих же підстав та між тими ж сторонами.

25.04.2018 Одеським апеляційним адміністративним судом ухвалено постанову, якою ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 11.12.2017 року скасовано, а справу № 821/1761/17 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

При новому розгляді справи рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 11.07.2018 по справі № 821/929/18 (набрало чинності 20.12.2018) стягнуто з Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» на користь позивачки 27906 грн 82 коп. одноразової грошової допомоги при звільненні. Фактично допомога виплачена 17.01.2019.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ДУ "Північна виправна колонія (№90)", в якому, просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 232425 грн за період 01.12.2016 р. -16.01.2019 р.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволений частково:

- стягнуто з Державної установи "Північна виправна колонія (№ 90)" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 37984 грн 76 коп.

- в решті вимог - відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2020 вищевказане рішення скасовано, ухвалено нове, яким адміністративний позов залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки відповідач Державна установа "Північна виправна колонія (№ 90)" не є, а ні особою в якій позивач проходила службу та з якої була звільнена зі служи, а ні особою від якої позивачеві належала до виплати одноразова грошова допомога при звільненні, правові підстави для зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку - виплати одноразової грошової допомоги при звільненні відсутні.

Окрім того, суд звернув увагу, що грошова допомога при звільнені підлягала виплаті ОСОБА_1 не від Державної установи "Північна виправна колонія (№90)", а від Державної кримінально-виконавчої служби України, а також на те, що ОСОБА_1 проходила службу не в державній установі "Північна виправна колонія (№90)" та не в Північній виправній колонії (№90), а в Управлінні державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі.

Врахувавши позицію суду апеляційної інстанції позивачка звернулася до суду із цим позовом з іншим складом відповідачів та просить його задовольнити.

Щодо порушення позивачкою тримісячного строку звернення до суду із цим позовом про який зазначає Відповідач-2, суд не погоджується із такою позицією та вважає строк звернення дотриманим з огляду на приписи статті 233 КЗпП України, з аналізу якої слід дійти висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 05.12.2018 по справі № 134/1781/16-ц.

Вирішуючи спір по суті, суд керувався наступними нормативно-правовими актами.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 2 ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 262-Х11 передбачено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за і контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей", військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького і складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за власним бажанням та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Частиною 5 статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" визначено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Сторони, з урахуванням попередніх рішень судів не заперечують того факту, що в момент звільнення 30.11.2016 позивачці не була виплачена грошова допомога в сумі 27906 грн 82 коп. Фактично допомога виплачена після набрання законної сили рішенням суду 17.01.2019.

У нормативних актах, які регулюють виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, відсутні норми, що регулювали б питання (порядок) виплати військовослужбовцям, поліцейським, зокрема, дату проведення цієї виплати та відповідальність роботодавців за невчасне здійснення виплати. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Таким чином, у даному спорі застосуванню підлягають саме норми Кодексу законів про працю України, яким такі спірні правовідносини врегульовані.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Позивачка вважає, що вона має право на отримання середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 01.12.2016 по 16.01.2019 у сумі 184459,80 грн із розрахунку 237,40 грн х 777 днів. Розмір середньоденного грошового забезпечення за жовтень - листопад 2016 у сумі 237,40 грн використаний із рішення ХОАС від 25.10.2019 по справі № 540/302/19, скасованого судом апеляційної інстанції.

Суд не погоджується із наданим позивачкою розрахунком та зазначає наступне.

Обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", п. 2 якого встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку №100 середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки № 28/11-5998/Сбл від 03.07.2020 виданої ДУ «Північна виправна колонія (№90)» середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні відпрацьовані місяці жовтень - листопад 2016 становить 255,16 грн.

Суд застосовує показник середньоденного грошового забезпечення саме з офіційної інформації (довідки установи) наданої на запит суду, показник запропонований позивачкою не може бути взятий до уваги, оскільки розрахований у скасованому рішенні суду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові у справі №461/6803/16-ц від 30.05.2018 року, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом з тим за змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у даному випадку необхідно взяти до уваги наявність судових спорів між ОСОБА_1 та установою в якій вона проходила службу щодо права на отримання такої грошової допомоги.

Позивачка цей строк відраховує з наступного дня після звільнення, а саме з 01.12.2016р.

Враховуючи вищенаведені приписи законодавства та обставини справи, суд приходить до висновку, що цей строк необхідно відраховувати з 11.07.2018 р. - дати ухвалення судом рішення по справі 821/929/18, яким визнано право позивачки на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні.

Суд зазначає, що неодмінною підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є наявність вини роботодавця. Таким чином, не можна ігнорувати наявність судового рішення на користь роботодавця по справі № 821/2092/16, яким його дії по відмові у виплаті одноразової грошової допомоги позивачці були визнані правомірними і їй було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Таким чином, не виплачуючи одноразову грошову допомогу, роботодавець не мав сумніву щодо того, що він діє не в межах правового поля України. Суд враховує ту обставину, що Відповідач-1 є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, повинен дотримуватись бюджетної дисципліни, і маючи судове рішення на свою користь у посадових осіб не було ніяких підстав для виплати такої допомоги позивачці.

Також суд звертає увагу на те, що період затримки виплати допомоги збільшений також і з тих підстав, що позивачкою було подано до суду позов з неправильно сформульованими позовними вимогами, внаслідок чого цей позов не був задоволений судом. Позовна заява з належно обґрунтованими та правильно сформульованими позовними вимогами була подана тільки через рік після звільнення.

На підставі викладеного, суд вважає правомірним стягнення середнього заробітку за час затримки виплати допомоги 189 днів, а саме з 11.07.2018 по день виплати 16.01.2019.

Відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", п. 10 Постанови КМУ від 17.07.1993 № 393 одноразова грошова допомога не входить до складу грошового забезпечення, виплачується не за відпрацьований час, а виплачується саме при звільненні зі служби, її розмір залежить від підстав звільнення та періоду служби, право на отримання такої допомоги пов`язане із наявністю не менше 10 років річної вислуги. Розмір одноразової грошової допомоги 27906 грн 82 коп. за десять років служби у Державній пенітенціарній службі у порівнянні із грошовим забезпеченням за цей період служби (понад 10 років), за який вона виплачується, є досить незначним. В той же час, позивачка просить стягнути суму за затримку виплати набагато більшу, ніж сума самої допомоги.

Таким чином, остаточно за період з 11.07.2018 (дата ухвалення рішення про зобов`язання виплатити одноразову грошову допомогу) по 16.01.2019 (останній день перед виплатою допомоги за рішенням суду) на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток у сумі 48225,24 грн (із розрахунку 255 грн 16 коп. середньоденний середній заробіток х 189 днів затримки).

З приводу особи, з якої необхідно стягнути вказані кошти, суд зазначає таке.

Наказом Управління ДПтС України в Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі від 23.11.2016 позивачку звільнено з Державної кримінально-виконавчої служби України, тобто роботодавцем у вказаному спорі виступає саме Управління ДПтС України в Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі, на що також вказав суд апеляційної інстанції залишаючи такі самі позовні вимоги до ДУ "Північної виправної колонії (№90)" без розгляду, справа № 540/302/19.

Відповідач-1 вважає, що саме Управління ДПтС України в Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі має бути відповідачем у цьому спорі, проте суд не погоджується із цим виходячи з такого.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 р. № 348 "Про ліквідацію територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби та утворення територіальних органів Міністерства юстиції" Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі ліквідовано та утворено як юридичну особу публічного права Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції. Територіальні органи управління Державної пенітенціарної служби, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до утворення міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції; міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби, які ліквідуються.

На підставі постанови КМУ від 05.02.2020 року № 48 утворений орган перейменовано на Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

Таким чином, орган в якому проходила службу позивачка хоча і не припинений повністю і триває процес ліквідації, проте він має правонаступника, який здійснює свої функції відповідно до чинного законодавства та як правонаступник має нести відповідальність за зобов`язаннями установи правонаступником якої він став.

Правонаступництво - це перехід суб`єктивного права (а у широкому розумінні - також і юридичного обов`язку) від однієї особи до іншої (правонаступника).

Суд не приймає доводи Відповідача-1, що відповідачем має бути Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, оскільки вказана особа ще повністю не припинена, а процес ліквідації не завершений виходячи з такого.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАСУ).

Виходячи із змісту вищенаведеної статті, суд вважає, що ефективним захистом прав позивачки буде стягнення середнього заробітку саме з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції як правонаступника органу процес припинення якого триває і досі. На думку суду, стягнення грошових коштів з юридичної особи, яка перебуває у процесі припинення матиме ілюзорний характер, більш того, процес виконання такого рішення може бути ускладненим ліквідаційним процесом, або взагалі неможливим при завершені процедури ліквідації до вступу цього рішення суду в законну силу. Внаслідок чого, поновлення порушеного права позивачки може зайняти значний час, що суперечить одному із основних завдань адміністративного судочинства, як ефективність захисту.

З підстав вищенаведених, а також враховуючи, що у цих правовідносинах не передбачено стягнення коштів солідарно з двох відповідачів, суд в цій частині частково задовольняє позовні вимоги.

Таким чином, з Відповідача-1 підлягає стягненню на користь позивачки середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 48225,24 грн.

З приводу стягнення моральної шкоди суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Підстави для стягнення моральної шкоди у даному випадку відсутні, оскільки позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння такої шкоди, а також наявність причинного зв`язку між діями чи бездіяльністю відповідача та самою шкодою. Окрім того, середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою, яка на думку суду враховує також і можливість відшкодування саме у такий спосіб моральної шкоди. Тому суд не вбачає підстав для стягнення компенсації за моральну шкоду.

Щодо стягнення судових витрат.

Сума сплаченого позивачкою судового збору підлягає стягненню з Відповідача-1 на її користь пропорційно до задоволених вимог, а саме 482,25 грн.

Питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу наразі суд не розглядає, оскільки позивачем не надано доказів їх понесення.

Підсумовуючи викладене, адміністративний позов підлягає задоволенню в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з Відповідача-1 у сумі 48225,24 грн, в іншій частині вимог суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні.

Керуючись статтями 242 - 246 КАС України, суд,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (, місцезнаходження: 65017, м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 9) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 48225,24 грн (сорок вісім тисяч двісті двадцять п`ять грн 24 коп.).

Стягнути з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 482,25 грн.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.Ф. Попов

кат. 106030000