Справа № 640/5186/20
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2020-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2020 року м. Київ № 640/5186/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу

за позовом Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Міністерства

юстиції України ОСОБА_1

до 1) Дисциплінарної палати приватних виконавців;

2) Міністерства юстиції України

про визнання протиправними та скасування рішення від 04 лютого 2020 року

№ 27 та наказу від 17 лютого 2020 року № 580/5, зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Міністерства юстиції України ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Дисциплінарної палати приватних виконавців (далі по тексту - відповідач-1), Міністерства юстиції України (далі по тексту - відповідач-2) в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Дисциплінарної палати приватних виконавців від 04 лютого 2020 року № 27 про застосування до приватного виконавця міста Києва ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця строком на 1 місяць;

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України про введення в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 17 лютого 2020 року № 580/5 про застосування до приватного виконавця міста Києва ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця строком на 1 місяць;

- зобов`язати Міністерство юстиції України виключити з Єдиного реєстру приватних виконавців України інформацію про застосування до приватного виконавця міста Києва ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця строком на 1 місяць.

Позов обґрунтований тим, що застосування до приватного виконавця міста Києва ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця строком на 1 місяць є необґрунтованим, оскільки позивачем не допущено порушень приписів Закону України «Про виконавче провадження», у встановлені строки та у встановленому порядку відкрито виконавче провадження, накладено арешт на рухоме та нерухоме майно. При цьому, позивач зазначає, що постанова про арешт коштів боржника самостійно ним скасована. Також, позивач заперечує проти встановленого порушення частини 2 статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень» щодо прийняття до виконання виконавчих документів, місце виконання яких знаходиться поза межами виконавчого округу в якому приватний нотаріус здійснює свою діяльність, оскільки на його переконання, у відповідності до статті 177 Цивільного кодексу України грошові кошти є різновидом речей, тобто є складовою майна в розумінні статті 190 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 березня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відзиви мотивовані тим, що позивачем допущено ряд порушень Закону України «Про виконавче провадження», а тому оскаржувані рішення, в тому числі і рішення Дисциплінарної палати приватних виконавців від 04 лютого 2020 року № 27, винесені правомірно, з додержанням приписів Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень».

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

За результатами позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця ОСОБА_1., яка проводилася на підставі скарги в.о. ректора Приватного вищого навчального закладу «Краматорський економіко-гуманітарний інститут» від 14 листопада 2019 року № 913, Міністерством юстиції України було внесено подання про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Встановлено наступні порушення:

- пункту 2 частини 1 статті 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень» щодо здійснення діяльності з дотриманням принципу законності;

- частини 2 статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень» щодо прийняття до виконання виконавчих документів, місце виконання яких знаходиться поза межами виконавчого округу в якому приватний нотаріус здійснює свою діяльність; пункту 3 частини 1 статі 2 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень» щодо здійснення виконавчого провадження з дотриманням засад законності;

- частини 2 статті 18 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень» щодо здійснення заходів примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом;

- частини другої статті 24 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень» щодо прийняття до виконання виконавчих документів не за місцем виконання рішення.

04 лютого 2020 року Дисциплінарною комісією приватних виконавців прийнято рішення про зупинення діяльності приватного виконавця Київського міського округу ОСОБА_1. строком 1 (один) місяць, яке оформлене протоколом № 27.

Наказом Міністерства юстиції України від 17 лютого 2020 року № 580/5 вищезазначене рішення введене в дію.

З матеріалів справи вбачається, що суть порушення позивача полягало у наступному: 06 листопада 2019 року позивачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 60518664 на виконання ухвали Господарського суду Донецької області від 29 жовтня 2019 року № 905/2295/18 про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно Приватного вищого навчального закладу «Краматорський економіко-гуманітарний інститут».

Виконуючи резолютивну частину ухвали Господарського суду Донецької області від 29 жовтня 2019 року № 905/2295/18 позивачем було винесено, в тому числі постанову на арешт коштів боржника на банківському рахунку.

У висновку комісії зазначено, що позивачем серед іншого порушено частину 2 статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень» щодо прийняття до виконання виконавчих документів, місце виконання яких знаходиться поза межами виконавчого округу в якому приватний нотаріус здійснює свою діяльність, а саме: перевіркою встановлено, що місцезнаходження боржника, Приватного вищого навчального закладу «Краматорський економічно-гуманітарний інститут» є Донецька область, місто Краматорськ, вул. Паркова, буд. 43-А. При цьому, згідно відомостей Єдиного реєстру приватних виконавців України виконавчим округом приватного виконавця ОСОБА_1. є виконавчий округ міста Києва.

З матеріалів виконавчого провадження, наданих приватним виконавцем ОСОБА_1 та відомостей автоматизованої системи виконавчого провадження комісією встановлено, що на момент відкриття виконавчого провадження будь-яка інформація про наявність у боржника майна на території міста Києва у приватного виконавця була відсутня.

Спростовуючи такі висновки комісії, позивач зазначає, що у відповідності до статті 177 Цивільного кодексу України грошові кошти є різновидом речей, тобто є складовою майна в розумінні статті 190 Цивільного кодексу України.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 3 частини першої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі такого виконавчого документа, як виконавчий напис нотаріуса.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень і рішень інших органів".

При цьому, згідно частини другої статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону.

Згідно з частинами другою, четвертою статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

Статтею 26 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює свою діяльність.

Дійсно, матеріали справи свідчать, що місцезнаходження боржника, Приватного вищого навчального закладу «Краматорський економічно-гуманітарний інститут» є Донецька область, місто Краматорськ, вул. Паркова, буд. 43-А; згідно відомостей Єдиного реєстру приватних виконавців України виконавчим округом приватного виконавця ОСОБА_1. є виконавчий округ міста Києва.

Натомість, постановою про арешт коштів боржника від 15 листопада 2019 року накладено арешт на рахунки Приватного вищого навчального закладу «Краматорський економічно-гуманітарний інститут» №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 в АТ «Сбербанк», МФО: 320627.

Відповідно до пункту 1.27 статті 1 Закону України "Про платіжні системи в Україні" платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Згідно статті 3 Закону України "Про платіжні системи в Україні" кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

Статтею 7 Закону України "Про платіжні системи в Україні" передбачено, що банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу) та кореспондентські рахунки.

Картковий рахунок - це банківський поточний картковий рахунок Клієнта, який відкривається на договірній основі для обліку грошових коштів Клієнта та здійснення розрахунково-касових операцій відповідно до умов договору та вимог законодавства України. По картковому рахунку проводиться облік операцій за платіжними картками Клієнта.

Суд вважає, що у даному випадку місцезнаходженням майна є не місце розташування самого банку, де відкритий рахунок, а самі банківські рахунки чи електронні гаманці, на яких обліковуються кошти та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою відповідних платіжних інструментів, однак, такі рахунки або електронні гаманці не вважаються майном у розумінні положень статті 190 Цивільного кодексу України, оскільки вони не є окремими речами чи їх сукупністю, а фактично є засобом обліку руху грошових коштів та призначені для виконання клієнтами платіжних систем певних операцій.

Стаття 190 Цивільного кодексу України визначає, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до статті 179 Цивільного кодексу України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Пунктами 3.1, 3.2 статті 3 Закону України "Про платіжні системи в Україні" встановлено, що кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках). Грошові знаки випускаються у формі банкнот і монет, що мають зазначену на них номінальну вартість.

Поняття "картковий рахунок" було передбачено Положенням про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, затвердженим постановою Національного Банку України від 19 жовтня 2005 року №137, яке втратило чинність на підставі постанови Національного Банку України від 30 квітня 2010 року №223.

При цьому, жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що "картковий рахунок" є майном у розумінні статті 190 Цивільного кодексу України.

Так само, не передбачено поняття щодо визначення місцезнаходження "карткового рахунку" за місцем знаходження будь-якого банку.

На думку суду, рахунки Приватного вищого навчального закладу «Краматорський економічно-гуманітарний інститут» №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 в АТ «Сбербанк», не вважаються його майном.

Як встановлено у висновку комісії, у заяві про відкриття виконавчого провадження стягувач повідомив про наявність у боржника коштів на рахунках в АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ КБ «Приватбанк». При цьому, зазначена заява не містила відомостей та будь-яких документів, які б підтверджували наявність безготівкових коштів на вказаних рахунках.

Позивачем в спростування вищезазначених висновків, доказів не надано.

Відтак, суд вважає, що при відкритті провадження позивачем порушено частину 2 статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень».

Крім цього, ухвалою Господарського суду Донецької області від 29 жовтня 2019 року у справі №905/2295/18 (виконавчий документ) накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно Приватного вищого навчального закладу «Краматорський економічно-гуманітарний інститут». Заборонено до набрання законної сили рішенням у справі №905/2295/18 здійснювати відчуження майна.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом.

Натомість, в порушення вказаної статті, позивачем накладено арешт на банківські рахунки Приватного вищого навчального закладу «Краматорський економічно-гуманітарний інститут».

Суд зазначає, що приписами Закону України «Про виконавче провадження» надано право державному виконавцю накладати арешти на банківські рахунки, нерухоме та рухоме майно з метою виконання рішення суду, разом з тим, в даному випадку виконувалось не остаточне рішення суду, а лише ухвала про забезпечення позову, як спеціальний захід для недопущення у подальшому утруднення чи унеможлювання виконання рішення суду.

Тому, в даному випадку накладення арешту на банківські рахунку Приватного вищого навчального закладу «Краматорський економічно-гуманітарний інститут» є необґрунтованим та вчинено безпідставно.

З огляду на вищевикладене, суд погоджується із висновками комісії про допущення приватним виконавцем порушень Закону України «Про виконавче провадження».

Судом взято до уваги, що постановою від 13 грудня 2019 року позивачем скасовано постанову про арешт коштів боржника від 15 листопада 2019 року, про те, наведене не може відміняти встановлених комісією порушень.

Вирішуючи дану справу по суті, суду, одночасно, слід дослідити правомірність винесення спірних рішень, дотримання процедури розгляду скарги у відповідності до наданих відповідачам повноважень.

Пунктом 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Уряду від 02 липня 2014 року № 228, встановлено, що Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міністерство юстиції України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України.

Водночас, одним із завдань Мін`юсту є забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері організації примусового виконання рішень.

Вказана норма знайшла своє відображення і у Законі України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та інших органів», що визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.

Статтею 17 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та інших органів» встановлено, що Міністерство юстиції України формує та реалізує державну правову політику у сфері організації примусового виконання рішень, забезпечує підготовку приватних виконавців та підвищення їхньої кваліфікації, здійснює контроль за діяльністю приватних виконавців та визначає порядок здійснення контролю за діяльністю приватного виконавця; вводить в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців (далі - Дисциплінарна комісія) про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення та ін.

Так, 04 лютого 2020 року Дисциплінарною комісією розглянуте подання Міністерства юстиції України про притягнення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва ОСОБА_1. до дисциплінарної відповідальності та прийнято рішення, оформлене протоколом № 27, про задоволення цього подання та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця строком на один місяць.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та інших органів» дисциплінарна комісія утворюється при Міністерстві юстиції України для розгляду питань притягнення приватних виконавців до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарних проступків.

Дисциплінарна комісія: розглядає подання Міністерства юстиції України, Ради приватних виконавців України про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності; у разі надходження скарг на діяльність приватних виконавців направляє їх на перевірку Міністерству юстиції України чи Раді приватних виконавців України; приймає рішення на підставі подання Міністерства юстиції України чи Ради приватних виконавців України про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення.

Частиною першою статті 41 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та інших органів» передбачено, що за вчинення дисциплінарного проступку до приватного виконавця може бути застосовано одне з таких дисциплінарних стягнень: попередження; догана; зупинення діяльності приватного виконавця на строк до шести місяців; припинення діяльності приватного виконавця.

Згідно з частиною другою цієї статті Закону рішення Дисциплінарної комісії про задоволення відповідного подання Міністерства юстиції України чи Ради приватних виконавців України та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення вводиться в дію наказом Міністерства юстиції України.

На підставі рішення Дисциплінарної комісії від 04 лютого 2020 року, оформленого протоколом № 27, Міністерством юстиції України видано наказ.

Таким чином, Міністерства юстиції України, як суб`єкт владних повноважень на якого законодавцем покладено обов`язок щодо введення в дію рішень Дисциплінарної комісії, діючи на підставі, в межах та у спосіб визначених законодавством, уповноважений на видання такого роду наказів.

Слід зазначити, що позивачем жодної обставини, яка б вказувала на протиправність саме дій відповідачів, не наведено.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами доведена правомірність та обґрунтованість прийняття рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Міністерства юстиції України ОСОБА_1 - відмовити.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова