Справа № 280/3379/20
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2020-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2020 року Справа № 280/3379/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-б, м. Запоріжжя, 69057) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

22.05.2020 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач або ГУ ПФУ в Запорізькій області), в якій позивач просить: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в нарахуванні, виплаті та перерахунку пенсії за віком позивачу, відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язати відповідача поновити нарахування та виплату пенсії за віком позивача, відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», здійснивши перерахунок пенсії шляхом зарахування до страхового стажу та врахування при обчисленні коефіцієнту стажу періодів роботи в районах Крайньої Півночі з 10.07.1979 по 31.07.1980, з 08.09.1980 по 17.02.1981, з 24.03.1981 по 22.04.1981, з 04.05.1981 по 23.05.1983, з 28.07.1983 по 20.02.1984, з 01.03.1984 по 01.03.1987, з 01.04.1987 по 31.12.1990 із розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців роботи, а також періодів роботи з 01.01.1991 по 06.05.1995, з 01.06.1995 по 31.12.1995, з 08.01.1996 по 29.12.1997 із розрахунку один рік роботи за один рік роботи, та виплатити заборгованість з виплати пенсії з 05.07.2018, з урахуванням раніше виплачених сум.

Крім того, просить розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження, стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він звернувся до Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя із заявою про призначення пенсії за віком на підставі пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як працівнику районів Крайньої Півночі. Згідно повідомлення Шевченківського об`єднаного УПФУ м. Запоріжжя позивачу призначено пенсію за віком з 05.07.2018 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак, починаючи з вересня 2018 року нарахування та виплату йому пенсії було припинено. В зв`язку з припиненням пенсійних виплат, позивач звернувся з заявою про надання інформації щодо того, з якої причини пенсійним органом припинено виплату пенсії. У відповідь на вказану заяву позивачу було повідомлено, що перевіркою його пенсійної справи було встановлено, що у зв`язку з тим, що у трудовій книжці та довідках, наданих позивачем для призначення пенсії, дата звільнення значиться 06.05.1995, а підставою є наказ №26 від 22.11.1994, пенсію з вересня 2018 року було призупинено до з`ясування періоду роботи. Зазначено, що якщо звільнення відбулося 22.11.1994, а не 06.05.1995, право на пенсію за віком на підставі пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у позивача відсутнє. З діями відповідача ОСОБА_1 не погоджується, оскільки, відповідно до записів в Трудовій книжці та довідки Державного бюджетного закладу Республіки Саха (Якутія) позивач працював з 01.04.1987 по 06.05.1995 в Усть-Майському районі Республіки Саха (Якутія) та був звільнений 06.05.1995 у зв`язку із закінченням трудового договору. Крім того зазначає, що період його навчання з 08.09.1980 по 17.02.1981 та період проходження дійсної строкової служби в лавах Радянської Армії 04.05.1981 по 23.05.1983 також мають бути зараховано до стажу роботи в районах Крайньої Півночі. Окрім іншого посилається на те, що період роботи в районах Крайньої Півночі чи місцевостях до них прирівняних, обчислювався з 1 березня 1960 року до 1 січня 1991 року - 1 рік роботи за 1 рік і 6 місяців. Таким чином вважає, що періоди його роботи в районах Крайньої Півночі з 10.07.1979 по 31.07.1980, з 08.09.1980 по 17.02.1981, з 24.03.1981 по 22.04.1981, з 04.05.1981 по 23.05.1983, з 28.07.1983 по 20.02.1984, з 01.03.1984 по 01.03.1987, з 01.04.1987 по 31.12.1990 підлягають зарахуванню до його стажу роботи та мають бути враховані при обчисленні коефіцієнту стажу із розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців роботи.

Ухвалою від 26.05.2020 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/3379/20. Судове засідання призначено на 22 червня 2020 року без виклику сторін. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання суду відзиву на позовну заяву.

Відповідач позов не визнав, надав суду відзив (вх.№28920 від 22.06.2020), в якому зазначив, що після перевірки пенсійної справи позивача було встановлено, що у зв`язку з тим, що в трудовій книжці та довідках, наданими для призначення пенсії, дата звільнення значиться 06.05.1995, а підставою є наказ №26 від 22.11.1994, пенсія з вересня 2018 року була призупинена до з`ясування періоду роботи. За результатами перевірки стаж позивача у період роботи на Крайній Півночі був перерахований та склав 14 років 10 місяців 29 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. Щодо проходження позивачем військової служби, то пенсійний орган посилається на те, що оскільки, після звільнення з військової служби позивач не влаштувався на роботу, а проходив службу в органах внутрішніх справ, відсутні правові підстави для зарахування періоду проходження дійсної строкової служби в армії до стажу роботи в районах Крайньої Півночі. Щодо зарахування до стажу роботи в районах Крайньої Півночі періоду навчання на курсах шоферів при Запорізькому облавтонавчкомбінаті зазначає, що час навчання до стажу роботи в районах Крайньої Півночі не зараховується. Під час навчання на курсах шоферів у місті Запоріжжя на позивача не поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши наявні у справі матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як встановлено з матеріалів справи, в липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя із заявою про призначення пенсії за віком на підставі пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як працівнику районів Крайньої Півночі.

Згідно повідомлення Шевченківського об`єднаного УПФУ м. Запоріжжя позивачу призначено пенсію за віком з 05.07.2018 (а.с. 24). Зазначена обставина також підтверджується протоколом №3390 від 24.07.2018, який долучено до матеріалів справи.

Однак, починаючи з вересня 2018 року нарахування та виплату позивачу пенсії було припинено. Проти вказаної обставини відповідач не заперечує.

22 січня 2020 року позивач звернувся до Шевченківського відділу обслуговування громадян м. Запоріжжя ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою про надання інформації щодо підстав припинення виплати його пенсії (а.с. 25).

Листом Шевченківського відділу обслуговування громадян м. Запоріжжя ГУ ПФУ в Запорізькій області від 05.02.2020 за №413-422/С-02/8-0800/20 позивача повідомлено про те, що згідно наданих документів з 05.07.2018 йому було призначено пенсію за віком. Стаж у період роботи в районах Крайньої Півночі складав 15 років 04 місяці 01 день. В серпні 2018 ОСОБА_1 було виплачено пенсію за липень та за серпень 2018 року. Після перевірки його пенсійної справи було встановлено, що у зв`язку з тим, що у трудовій книжці та довідках, наданих позивачем для призначення пенсії, дата звільнення значиться 06.05.1995, а підставою є наказ №26 від 22.11.1994, то пенсію з вересня 2018 року було призупинено до з`ясування періоду роботи (а.с. 26).

Зазначеним листом також повідомлено позивача про те, що у випадку, якщо звільнення відбулося 22.11.1994, а не 06.05.1995, право на пенсію за віком на підставі пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у нього відсутнє.

30 березня 2020 року позивач звернувся до Шевченківського відділу обслуговування громадян м. Запоріжжя ГУ ПФУ в Запорізькій області з заявою, в якій просив, окрім іншого:

- зарахувати до стажу роботи, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди його роботи з 10.07.1979 по 31.07.1980, з 24.03.1981 по 22.04.1981, з 28.07.1983 по 20.02.1984, з 01.03.1984 по 07.09.1986, з 08.09.1986 по 01.03.1987, з 01.04.1987 по 06.05.1995, з 01.06.1995 по 31.12.1995, з 08.01.1996 по 29.12.1997, а також період його навчання з 08.09.1980 по 17.02.1981, та період проходження дійсної строкової служби з 04.05.1981 по 23.05.1983.

- поновити нарахування та виплату його пенсії, призначеної з 05.07.2018, відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01.09.2018.

- здійснити перерахунок його пенсії, починаючи з 05.07.2018, зарахувавши періоди роботи ОСОБА_1 в районах Крайньої Півночі з 10.07.1979 по 31.07.1980, з 08.09.1980 по 17.02.1981, з 24.03.1981 по 22.04.1981, з 04.05.1981 по 23.05.1983, з 28.07.1983 по 20.02.1984, з 01.03.1984 по 01.03.1987, з 01.04.1987 по 31.12.1990 із розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців роботи.

- виплатити заборгованість виплати моєї пенсії, яка утворилася з 05.07.2018 року по день здійснення виплати (а.с. 27-28).

Листом Шевченківського відділу обслуговування громадян м. Запоріжжя ГУ ПФУ в Запорізькій області від 16.04.2020 за №2832/2752/С-02/8-0800/20 позивачу повідомлено про відмову у задоволенні зазначеної заяви. Також в листі зазначено, що обчислення 15 календарних років роботи провадиться без застосування пільг по обчисленню стажу. В 15 календарних років, що дають право на пенсію за віком на пільгових умовах, включається робота, яка зараховується до стажу при призначені пенсії, якщо вона протікала в районам Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до цих районів.

Включення в 15 років, що дають право на пенсію за віком на пільгових умовах, періоду служби в армії та періоду навчання, законодавством не передбачено.

Позивачу повідомлено, що його загальний стаж складає 32 роки 08 місяців 22 дні, коефіцієнт стажу - 0,25750. Однак у позивача відсутній 15-річний стаж роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до цих районів, в зв`язку з чим в призначенні пенсії йому було відмовлено.

Не погодившись з такими діями відповідача позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до пункту 5 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.

Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року №148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 25 березня 1968 року №181 «Про зарахування солдатам, матросам, сержантам, старшинам та військовим будівельникам, звільненим у запас, часу дійсної строкової служби в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, в стаж роботи, який дає право на отримання пільг, встановлених за роботу в цих районах та місцевостях», Постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 03 серпня 1972 року №590 «Про затвердження Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій».

Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.

В свою чергу, відповідно до пункту 5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі та у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», робітникам, переведеним, направленим або запрошеним на роботу в районі Крайньої Півночі, в умовах, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей країни, на умовах укладання ними трудових угод про працю в цих районах на строк п`ять років, а на островах Північно-Льодовитого океану - два роки, надаються додатково наступні пільги: зараховуються один рік роботи у районах Крайньої Півночі та у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при розрахунку стажу, який дає право на отримання пенсії за віком та інвалідності.

Згідно пункту 3 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР «Про розширення пільг для осіб, працюючих у районах Крайньої Півночі та у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» від 26.09.1967 було скорочено тривалість трудового договору, який дає право на отримання пільг, передбачених п.5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі та у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», з п`яти до трьох років.

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що особа, яка працювала в районах Крайньої Півночі, або в місцевостях прирівняних до Крайньої Півночі не менше трьох років до 01.01.1991 має право на пільговий розрахунок її стажу. Так, підставою для отримання пільгового стажу є сам факт роботи особи на Крайній Півночі, або в місцевостях прирівняних до Крайньої Півночі на умовах укладання нею трудової угоди не менше ніж на три роки.

Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу органами Пенсійного фонду на місцях приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

При цьому підпункт 2 пункт 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 доповнює, що за період роботи до 01 січня 1991 року на Крайній Півночі чи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього СРСР, а також на острові Шпіцберген надаються договори або інші документи, що підтверджують право працівника на пільги, передбачені для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі чи місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

Перелік районів Крайньої Півночі і місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на яких розповсюджується дія Указів Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року і від 26 вересня 1967 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», визначений постановою Ради Міністрів СРСР №1029 від 10 листопада 1967 року.

Спору стосовно того, що місцевість, де працював позивач, відноситься до районів Крайньої Півночі, між сторонами не існує.

В листах від 05.02.2020 та 16.04.2020 відповідач стверджує, що: «13 листопада 2018 року надійшла довідка, яка видана ОГПСР Саха (Якутия) №35 по МР «Усть-Майский район» (рос.) та копія наказу №26 від 22.11.1994 року, в якому зазначено надати відпустку ОСОБА_1 з послідуючим звільненням, бухгалтерії провести остаточний розрахунок за період з 01.04.1994 року по 22.11.1994 року з оплатою проїзду та оплатою контейнера до м. Запоріжжя, однак в наказі відсутня дата звільнення, а саме: 06.05.1995 року» (а.с. 26, 29-30).

Таким чином, з наведених листів відповідача вбачається, що спірним є період роботи позивача з 23.11.1994 по 06.05.1995.

Проте у згаданій відповідачем виписці з наказу №26 Начальника ППЧ-98 пос. Солнечный (рос.) зазначено наступне, мовою оригіналу: «Уволить 06.05.1995 ОСОБА_1 водителя ППЧ-98 от занимаемой должности. Бухгалтерии произвести окончательный расчет» (рос.) (а.с. 20).

Відповідно до запису №14 у трудовій книжці ОСОБА_1 зазначено дату звільнення - 06.05.1995 (а.с. 14).

Крім того, згідно довідки Державного бюджетного закладу Республіки Саха (Якутія) «Державна протипожежна служба Республіки Саха (Якутія)» від 25.02.2019 року №576-29, далі мовою оригіналу: «Настоящая справка дана ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 том, что он действительно работал с 01.04.1987 г. по 06.05.1995 г. в Усть-Майском районе Республики Саха (Якутия).

- 01.04.1987 г. - принят на должность водителя в ПЧ №98, приказ №21 от 01.04.1987г.

- 06.05.1995 г. - уволен по окончанию трудового договора, приказ №26 от 22.11.1994г.

Основание выдачи: Лицевые карточки за 1987,1994гг.» (а.с. 21).

Постановою Державного комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20.06.1974 №162 було затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях (далі - Інструкція №162). В свою чергу, наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 було затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція № 58). Вказані нормативно-правові акти були чинними у період заповнення трудової книжки позивача.

Відповідно до п. 2.5 Інструкції №162 у випадку виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення виправлення здійснюється адміністрацією того підприємства, де було внесено відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівнику необхідну допомогу в цьому. Аналогічна норма міститься у п. 2.6 Інструкції №58.

Згідно п. 2.8 Інструкції № 162 виправлені відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення і т. ін. мають повність відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У випадку втрати наказу або розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, що не вказані в трудовій книжці. Аналогічна норма міститься у п. 2.9 Інструкції № 58.

Суд зазначає, що з огляду на вищенаведені норми права, для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні надаватися або трудова книжка, або письмовий трудовий договір, або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, тобто достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.

Аналогічну правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд у постановах від 03.07.2018 по справі №302/662/17-а, від 07.06.2018 по справі №173/637/17, від 07.02.2018 по справі №590/871/17.

Частиною 5 ст.242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як трудова книжка позивача так і вищезазначені документи підтверджують, що позивач працював з 01.04.1987 по 06.05.1995 в районах Крайньої Півночі, а отже позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо зарахування до стажу роботи в районах Крайньої Півночі періоду проходження дійсної строкової служби в армії в період з 04.05.1981 по 23.05.1983, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив дійсну строкову службу в армії в районах Крайньої Півночі

Постановою Ради Міністрів СРСР від 25.03.1968 року №181 визначено, що до стажу роботи, яка дає право на отримання пільг, передбачених Указами Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 та від 26.09.1967, зараховуються лише періоди проходження дійсної строкової військової служби (служби у військово-будівельних загонах) солдатам, матросам, сержантам, старшинам та військовим будівельникам, які були звільнені починаючи з 1968 року з військової служби в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, за умови, якщо вони не пізніше трьох місяців після звільнення з військової служби влаштувались на роботу в районах Крайньої Півночі та в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі.

До призову до лав Червоної Армії позивач працював в районах Крайньої Півночі, що підтверджується архівною довідкою від 07.06.2013 №721 (а.с. 17). Після звільнення з військової служби, в період з 28.07.1983 по 20.02.1984, позивач служив (працював) міліціонером-водієм в органах внутрішніх справ Республіки Саха (Якутія), що підтверджується архівною довідкою №11-1828 від 14.05.2018 (а.с. 18). Таким чином, менш ніж через три місяці після звільнення з військової служби (23.05.1983) позивач влаштувались на роботу в районах Крайньої Півночі (28.07.1983).

Враховуючи викладене, період проходження військової служби в районах Крайньої Півночі слід зарахувати до пільгового страхового стажу.

Щодо зарахування до стажу роботи в районах Крайньої Півночі періоду навчання на курсах шоферів при Запорізькому облавтонавчкомбінаті в період з 08.09.1980 по 17.02.1981, суд зазначає наступне.

Відповідно до пп. з-и) п.109 Постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 03 серпня 1972 року №590 «Про затвердження Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій» навчання в будь-яких навчальних закладах зараховується до загального стажу роботи. Жодним з вищезазначених нормативних актів, які регламентують період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, не передбачені пільги щодо стажу отриманого під час навчання.

Таким чином, під час навчання на курсах шоферів у місті Запоріжжя на позивача не поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

Отже, підстави для зарахування до стажу роботи в районах Крайньої Півночі періоду навчання на курсах шоферів при Запорізькому облавтонавчкомбінаті відсутні.

В зв`язку з чим, в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003, оскільки відповідно до пункту 5 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.

Щодо обчисленні коефіцієнту стажу із розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців роботи, періодів роботи (навчання, проходження строкової службу в армії) позивача в районах Крайньої Півночі до 1 січня 1991 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі та у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» зі змінами внесеними Указом Президії Верховної Ради Союзу РСР «Про розширення пільг для осіб, працюючих у районах Крайньої Півночі та у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» від 26.09.1967 робітникам, переведеним, направленим або запрошеним на роботу в районі Крайньої Півночі, в умовах, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей країни, на умовах укладання ними трудових угод про працю в цих районах на строк три роки, а на островах Північно-Льодовитого океану - два роки, надаються додатково наступні пільги: зараховуються один рік роботи у районах Крайньої Півночі та у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при розрахунку стажу, який дає право на отримання пенсії за віком та інвалідності.

З вказаної норм вбачається, що право на пільговий розрахунок стажу має особа, яка працювала в районах Крайньої Півночі, або в місцевостях прирівняних до Крайньої Півночі до 01.01.1991 за трудовим договором, який укладався на строк не менше трьох років.

З відомостей зазначених в трудовій книжці позивача судом встановлено, що до пільгового стажу позивача відноситься тільки період з 01.04.1987 по 31.12.1990.

В інші періоди позивач трудові договори укладались на строк менше 3 (трьох) років.

Отже позовні вимоги, в цій частині, підлягають частковому задоволенню.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини у пункті 32 рішення по справі «Стреч проти Сполучного Королівства» (Stretch v. the United Kingdom, № 44277/98).

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (Spacek, s.r.o. v. The Czech Republic, № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Аналізуючи поняття «якість закону», Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» № 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Згідно з уже сталою практикою Європейського суду з прав людини закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості»; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах «Сєрков проти України», заява № 39766/05, пункт 51; «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України», заява № 33014/05, пункт 51, 52; «Свято-Михайлівська Парафія проти України», заява № 77703/01, пункт 115; «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), № 18139/91, пункт 37; «Санді Таймс» проти Об`єднаного Королівства» (№ 1) («SundayTimes v. The United Kingdom (№ 1) 6538/74 пункти 48-49); «Мелоун протии Об`єднаного Королівства» («Malone v. The United Kingdom»), № 8691/79, пункт 66); «Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції» («Margareta and Roger Andersson v. Sweden»), заява № 12963/87, п. 75; «Круслен проти Франції» (Kruslin v. France), № 11801/85, п. 27; «Ювіг проти Франції» (Huvig v. France), № 42921/09, пункт 26; «Аманн проти Швейцарії» (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, пункт 56).

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29).

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

Згідно з ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 840,40 грн. (а.с. 9).

Таким чином підлягає поверненню позивачу, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, сума судового збору в розмірі 420,20 грн.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-б, м. Запоріжжя, 69057; ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови в нарахуванні, виплаті та перерахунку пенсії за віком ОСОБА_1 , відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 , відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», здійснивши перерахунок пенсії шляхом зарахування до страхового стажу та врахування при обчисленні коефіцієнту стажу періодів роботи в районах Крайньої Півночі з 01.04.1987 по 31.12.1990 із розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців роботи, а також періодів роботи з 10.07.1979 по 31.07.1980, з 24.03.1981 по 22.04.1981, з 04.05.1981 по 23.05.1983, з 28.07.1983 по 20.02.1984, з 01.03.1984 по 07.09.1986, з 08.09.1986 по 01.03.1987, з 01.01.1991 по 06.05.1995, з 01.06.1995 по 31.12.1995, з 08.01.1996 по 29.12.1997 із розрахунку один рік роботи за один рік роботи, та виплатити заборгованість з виплати пенсії з 05.07.2018, з урахуванням раніше виплачених сум.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 420,40 грн. (чотириста двадцять гривень 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.В. Кисіль