Справа № 640/493/20
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2020-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2020 року м. Київ № 640/493/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., за участю секретаря судового засідання Рябого І.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомГромадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1
до про Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

за участю:

від позивача - Правдюк П.А. ;

від відповідачів - Снімщиков А.А.

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 10.06.2019 № 299 про відмову позивачеві в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 08.10.2019 № 152-19 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачами при прийнятті спірних рішень не враховано усі обставини, що мають значення для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме об`єктивних причин у нього побоюватися за своє життя та здоров`я через політичні погляди та підтримку опозиційної партії Націоналістична партія Бангладеш, шляхом участі у мітингах. Також відповідачем не взято до уваги систематичне порушення прав людини в Народній Республіці Бангладеш, в тому числі репресії щодо членів опозиційної партії, що підтверджується загальнодоступною інформацією про країну його походження. Через загрозу політичного переслідування, незаконного ув`язнення та систематичне порушення прав людини в країні громадянської приналежності позивач не бажає скористатися захистом цієї країни. Внаслідок прийняття оскаржуваних наказу та рішення відповідачами порушено норми як національного, так і міжнародного законодавства, а саме: статтю 28 Конституції України в частині заборони катувань; статті 2, 3 та 5 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року в частині заборони катувань, які гарантують право на життя та право на свободу та особисту недоторканість; статтю 13 Римської Конвенції 1950 в частині, де від органів державної влади вимагається "незалежний та глибокий аналіз заяв громадян про наявність достатніх підстав вважати, що існує реальний ризик зазнати поводження, яке заборонено статтею 3 Римської конвенції"; статтю 3 Конвенції ООН "Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження і покарання" 1984 року в частині заборони державам-учасницям "висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі", якщо є серйозні підстави вважати, що їй може загрожувати застосування катувань"; статтю 3 Конвенції ООН "Проти катувань та інших жорстоких або нелюдських або принижуючих гідність видів поводження і покарання" 1984 року в частині зазначення, що "для визначення наявності таких підстав компетентні власті беруть до уваги всі обставини, що стосуються справи, включаючи, у відповідних випадках, існування в даній державі постійної практики брутальних і масових порушень прав людини"; статтю 3 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".

Ухвалою суду від 03.02.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі № 640/493/20 та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче судове засідання на 12.03.2020.

20.02.2020 до суду від представника відповідача - Державної міграційної служби України Вахненка С.В. надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснив, що у ході аналізу повідомлених позивачем фактів встановлено ряд непослідовностей та суперечностей, які впливають на загальну оцінку правдоподібності позивача під час розгляду скарги. Зазначив, що твердження позивача про членство у політичній партії "BNP", його кримінальне переслідування правоохоронними органами НР Бангладаш є неправдоподібними. Пояснив, що оцінюючи обставини справи позивача, інформацію по країні походження можна дійти висновку, що рівень порушення прав людини у Народній Республіці Бангладеш не досяг рівня, який може порушувати вимоги статті 3 Конвенції. Звернув увагу, що на території Народної Республіки Бангладеш залишились проживати родичі позивача, при цьому останнім не було повідомлено будь-яких відомостей про загрозу їх життю чи свободі через певні порушення прав людини у країні походження.

11.03.2020 представником позивача Бутенко С.Ю. подано до суду відповідь на відзив, у якій остання просить суд позов задовольнити. Звернула увагу, що відповідач покладає надмірний обов`язок доказування на позивача внаслідок неправильного застосування стандартів доказування, що зумовило прийняття необґрунтованого рішення.

Зважаючи на перебування судді Катющенка В.П. на лікарняному, 12.03.2020 адміністративну справу № 640/493/20 знято з розгляду, наступне судове засідання призначено на 16.04.2020.

02.04.2020 до суду від представника позивача Бутенко С.Ю. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

13.04.2020 до суду від представника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Вахненка С.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Зважаючи на неявку представників сторін у судове засідання 16.04.2020, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, розгляд справи відкладено на 04.06.2020.

Ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати у судовому засіданні 04.07.2020, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у судове засідання на 15.07.2020.

Представник позивача у судовому засіданні 15.07.2020 позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні 15.07.2020 заперечував проти позову та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 15.07.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, вислухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

ОСОБА_1 є громадянином Народної Республіки Бангладеш, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у районі Мулвілбазар Бангладеш, за національністю - бенгалець, за віросповіданням - іслам (суніт).

21.05.2019 ОСОБА_1 звернувся до органів міграційної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 10.06.2019 № 299 на підставі висновку головного спеціаліста централізованого прийому та первинної обробки заяв шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції від 10.06.2019 та відповідно до частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відмовлено в оформленні документів громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 08.10.2019 № 152-19 відхилено скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 10.06.2019 № 299.

Не погодившись з рішеннями відповідачів, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного

За визначенням статті 1 Закону України від 08.07.2011 N 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон N 3671-VI):

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною другою статті 5 Закону N 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (далі - Правила № 649).

Відповідно до пункту 3.1 Правил № 649 у разі відсутності підстав для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:

а) забезпечує можливість для заявника особисто або за допомогою законного представника скласти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають міститися такі відомості: прізвище, ім`я (імена), по батькові заявника, дані паспорта або іншого документа, що посвідчує особу (у разі його відсутності - зазначені причини, через які він був утрачений), громадянство/підданство, країна постійного проживання, місце та підстави (за наявності) проживання в Україні, місце, час та спосіб перетинання державного кордону України, відомості про членів сім`ї заявника, підписи заявника або законного представника, перекладача (у разі необхідності), дата складання заяви.

Заявник зобов`язаний також надати всі наявні у нього документи та інформацію, що необхідні для обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або зазначити причини, через які ці документи та інформація не можуть бути надані, та повідомити, де такі документи знаходяться чи можуть знаходитися або хто може надати чи підтвердити відповідну інформацію.

У разі неписьменності або через фізичні вади, які унеможливлюють складання заяви особисто заявником, на його прохання заява може бути складена іншою особою, про що робиться відповідний запис на заяві;

б) реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи у журналі реєстрації заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 5);

в) ознайомлює заявника або його законного представника під їхній власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами і обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таке ознайомлення здійснюється мовою, яку розуміє заявник або його законний представник.

Проведення зазначених дій фіксується відповідним протоколом ознайомлення з прийняттям рішення за заявою, правами і обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 6), в якому проставляють власні підписи заявник, його законний представник та перекладач, адвокат, психолог, педагог (за їх наявності);

г) у разі потреби направляє заявника на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України.

Таке обстеження проводиться у разі наявності в уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС обґрунтованого сумніву щодо заявленого віку особи та оформлюється відповідним направленням на обстеження для встановлення віку (додаток 7).

Особі, яка направляється на обстеження з метою встановлення віку, та її законному представнику роз`яснюються причини для такого обстеження та наслідки відмови у його проходженні. У випадку відмови особи пройти обстеження з метою встановлення віку на заяві та в особовій справі заявника робиться відповідна відмітка.

Відмова особи або її законного представника від проходження обстеження з метою встановлення віку є підставою для розгляду матеріалів особової справи цієї особи як повнолітньої;

ґ) заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 8), та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник.

У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, записує за його вказівкою прізвище, ім`я, по батькові та інші про нього дані до встановлення особи, про що зазначається в реєстраційному листку на особу та робиться відповідний запис на заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) приймає від заявника на зберігання документи: національний паспорт або інший документ, який посвідчує особу заявника, а також документи, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлюється розпискою (додаток 9);

е) оформлює особову справу згідно з описом документів, що знаходяться в особовій справі заявника (додаток 10);

є) долучає до справи по чотири фотокартки заявника та членів його сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви, а також інші, передбачені Законом та цими Правилами, документи;

ж) призначає дату та час співбесіди та повідомляє цю інформацію заявникові та його законному представникові (за наявності) під підпис в особовій справі;

з) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Пунктом 4.1 Правил № 649 визначено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11).

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності).

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Відповідно до пункту 4.3 Правил № 649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з пунктом 4.6 Правил № 649 у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16).

Частиною шостою статті 8 Закону N 3671-VI встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Приймаючи рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо позивача, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області виходило з необґрунтованості заяви та відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI.

Надаючи правову оцінку доводам відповідача, суд зазначає наступне.

Так, зі змісту заяви позивача від 21.05.2019 вбачається, що країну свого походження позивач залишив через побоювання стати жертвою переслідування за ознаками політичних переконань, оскільки стверджував, що відносно нього відкрита справа за ініціативою правлячої партії. Пояснив, що брав участь у мітингах проти арешту їх головного лідера. Стверджував, що у разі його повернення в Бангладеш, останнього покарають на тривалий час. Їх лідер перебуває під вартою, і позивача можуть ув`язнити довічно. Зазначив, що одного разу він поїхав в с. Колагау зі священиком і там було вчинено вбивство. Поліція тримала його 3 дні, а потім звільнила під заставу. Вважає, якщо повернеться в Бангладеш, поліція його заарештує та відправить у в`язницю, де до останнього будуть застосовані тортури.

Оцінюючи такі доводи позивача посадові особи Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області дослідили інформацію по країні його походження, встановивши з відкритих джерел, що в Бангладеш протягом тривалого часу зберігається досить напружена внутрішньополітична ситуація, з традиційним протистоянням провладних сил та опозиції, яке періодично ускладнювалося терористичною активністю ісламістських радикалів. Головні опозиційні сили партії Бангладеш, у першу чергу, Націоналістична партія Бангладеш, з одного боку, і правляча партія "Авамі Ліг" з іншого, перебувають у стані перманентної боротьби.

При цьому відповідачем встановлено, що за інформацією МЗС України Бангладеш не є проблемною країною в плані забезпечення базових прав людини. Західні держави турбує, у першу чергу, масова нелегальна міграція з Бангладеш, яка фактично заохочується владою у цій перенаселеній крані, як спосіб зниження соціально-економічних проблем.

Жодних документальних підтверджень про свою політичну діяльність, детальної інформації щодо діяльності її лідерів партії позивач не надав, а також не підтвердив факти переслідування та застосування до нього фізичного насильства.

Надана позивачем інформація стосовно діяльності опозиційної партії, щодо членства у якій він стверджував, є загальнодоступною, яку можна отримати із засобів масової інформації та мережі Інтернет.

Водночас заявник не повідомив про наявність фактів переслідування щодо нього на території країни громадянської належності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи.

З відкритих джерел Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області також було встановлено, що на території Бангладеш не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю заявника в разі повернення до країни походження, у зв`язку з чим відсутні вагомі підстави вважати, що в разі повернення до Бангладеш буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості заявника та інші суттєві порушення прав людини або заявник зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості в силі самого факту перебування на території Бангладеш.

Зі слів позивача відповідачем також встановлено, що до прибуття на територію України він перебував на території третіх безпечних країн - спочатку ОАЕ, а потім - Російської Федерації, у яких за захистом не звертався.

За визначенням пункту 22 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна:

дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок;

забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним;

погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Слід звернути увагу, що 13.11.1992 Російська Федерація приєдналася до Конвенції про статус біженців, прийнятої 28.07.1951 Конференцією повноправних представників з питань статусу біженців і апатридів, що скликана у відповідності до Резолюції 428 (V) Генеральної асамблеї ООН від 14.12.1950 і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, тим самим, взявши на себе зобов`язання щодо дотримання норм даної Конвенції і Протоколу. Крім того, Російська Федерація має національне законодавство, яким врегульовано порядок надання притулку і набуття статусу біженця.

У період з 09.06.2018 по 20.08.2018 позивач перебував на території третьої безпечної країни - Російської Федерації, де мав змогу звернутись за міжнародним захистом, проте цього останнім зроблено не було.

При цьому, надані позивачем під час співбесіди пояснення щодо не звернення за захистом у третій безпечній країні лише додатково свідчать про необхідність легалізації останнього на території України.

Також, зі змісту протоколу співбесіди від 10.06.2019 вбачається, що твердження позивача про участь у мітингах та взагалі про його політичну активність є узагальненими, позаяк останній не зміг повідомити про більш детальну діяльність та цілі партії "БНП".

У заяві-анкеті позивач стверджував, що відносно нього відкрита кримінальна справа за ініціативою правлячої партії.

Натомість у протоколі співбесіди від 10.06.2019 позивач повідомив про те, що останнього звинувачували у вбивстві.

У протоколі співбесіди від 27.05.2019 позивач повідомив, що чекав в автомобілі священника та не знав про наміри останнього вбити представника іншої політичної партії. Указана подія мала місце влітку 2018 року.

У протоколі співбесіди від 10.06.2019 позивач пояснив, що літом 2016 року останній працював таксистом та віз свого сусіда священика в с. Куалапуразараб. Перебуваючи у сусідній кімнаті, до заявника підійшла жінка і повідомила, що скоєно вбивство, після чого останній втік.

При цьому, деталізуючи обставини вбивства, позивач повідомив, що останнє скоєно за допомогою чорної магії, що зафіксовано у протоколі від 10.06.2019.

На переконання суду, повідомлені позивачем обставини викликають сумнів у їх дійсності та побоювання останнього переслідування з політичних мотивів.

У свою чергу, обставини щодо кримінального переслідування позивача є сумнівними, позаяк з 2016 року останній, незважаючи на затримання поліцією, був документований національним паспортом та легально виїхав з країни походження.

Крім того, суд враховує, що на території Бангладеш залишилися проживати близькі родичі заявника. Відомості про загрозу їх життю чи свободі, через певні порушення прав людини у Бангладеш, заявник не повідомив.

Встановлені обставини додатково свідчать про відсутність у ОСОБА_1 обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з політичних мотивів.

Крім того, частиною другою статті 5 Закону N 3671-VI встановлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається, що позивач нелегально перетнув кордон з Україною 20.08.2018.

Вперше за захистом позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області лише 21.05.2019, тобто майже через рік після прибуття в Україну, що додатково свідчить про відсутність наміру в ОСОБА_1 бути визнаним біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту та порушення позивачем вимог частини другої статті 5 Закону N 3671-VI.

Згідно з позицією Управління Верховного комісару ООН у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) або належності до певної соціальної групи у відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI, а також відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачем додаткового захисту в Україні згідно з пунктом 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Враховуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку, що надані позивачем відомості свідчать про те, що останній звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Зважаючи на викладені обставини у сукупності, суд дійшов висновку, що заява позивача є очевидно необґрунтованою, оскільки у ній відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI, відтак відповідач правомірно відмовив в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи викладене, суд не вбачає правових підстав для скасування наказу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 10.06.2019 № 299 та відмовляє у задоволенні позову у цій частині.

З огляду на те, що інші позовні вимоги є похідними, останні також не підлягають задоволенню.

Згідно з частинами першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя В.П. Катющенко

Повний текст рішення складено та підписано 28 липня 2020 року.