Справа № 120/3420/20-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 серпня 2020 р. Справа № 120/3420/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитришеної Р.М., розглянувши письмово в порядку статті 287 КАС України адміністративну справу за позовом: ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до: Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (код ЄДРПОУ - 43316784, вул. Володимирська, 91, м. Хмельницький, 29000), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління ПФУ у Вінницькій області (21100, м. Вінниця, Хмельницьке шосе, 7) про: визнання протиправними постанов та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі - позивач) до Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (далі - відповідач) про визнання протиправними постанов та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.07.2018 у справі №802/1667/18-а позовні вимоги задоволено, зокрема зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію у розмірі з урахуванням 100% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018 з 01.01.2018 та здійснити виплату суми недоплаченої частини основного розміру пенсії з 01.01.2018 однією сумою. Вказане рішення набрало законної сили 29.11.2018, у зв`язку з чим судом видано виконавчі листи від 11.02.2019, які із заявою про примусове виконання судового рішення було звернуто для виконання до відділу примусового виконання рішень відповідача.

В ході примусового виконання встановлено, що Головне управління ПФУ у Вінницькій області повідомило відповідача про проведення перерахунку пенсії, однак виплата перерахованих коштів буде проведена в порядку встановленому постановою КМУ за №649.

26.06.2020 державним виконавцем винесено дві постанови про повернення виконавчого документа стягувачу за виконавчими провадженнями №58444248, №58446188, посилаючись на обставини, що виключають можливість виконання рішення суду в повному обсязі з огляду на порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду відповідно до постанови КМУ №649 та судової практики щодо визнання дій державного виконавця неправомірними в частині накладення штрафу за невиконання без поважних причин боржником рішення.

Втім, на думку позивача, рішення суду не виконано, а тому останній звернувся з даним позовом про визнання протиправними та нечинними постанов про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.06.2020, та як наслідок, зобов"язати відповідача поновити вказані вище виконавчі провадження.

Ухвалою суду від 22.07.2020 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд здійснювати в порядку визначеному статтею 287 КАС України. Призначено справу до судового розгляду на 04 серпня 2020 о 15:00 год. Витребувано у відповідача та зобов`язано надати суду в строк до 03.08.2020 матеріали виконавчого провадження ВП №58444248. В задоволенні клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головного управління ПФУ у Вінницькій області відмовлено.

31.07.2020 на адресу суду від представника Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшов відзив на позовну заяву за вх. №20893, у якому відповідач заперечує проти задоволення адміністративного позову. Зазначає, що на виконанні у відповідача перебували виконавчі провадження: №58444248 та №58446188. Державним виконавцем 21.02.2019 винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень, копії якої надіслані сторонам виконавчого провадження. Даними постановами роз`яснено ст. ст. 1, 19, 27, 75 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема права та обов`язки сторін виконавчого провадження.

У відповідь, боржником надано листи № 425/09-50/07 від 01.03.2019 та №426/09- 50/07 від 01.03.2019, в яких повідомляється, що проведено розрахунок розміру пенсії стягувача який склав -10250,62 грн з урахуванням 100% підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018 та донараховано стягувачу кошти в сумі - 17449,49 грн за період з січня 2018 року по листопад 2018 року. Сума заборгованості за період з 01.01.2018 по 30.11.2018 буде виплачена відповідно до Постанови №649 від 22.08.2018, якою затверджено "Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду". Зазначений Порядок визначає механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету.

Відповідно до Порядку ведення обліку рішень суду у Реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 26.09.2018 №20-1, рішення суду, яке надійшло до боржника 10.12.2018, внесено до Реєстру за реєстраційним номером 39473, для подальшого виконання. На вимоги державного виконавця від 19.03.2019, 15.07.2019, 05.09.2019 боржником надано листи від 26.03.2019, 24.07.2019, 13.09.2019, якими повідомлено, що виплата нарахованих коштів буде проведена в межах та в спосіб передбачений Постановою №649 від 22.08.2018, якою затверджено "Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду".

Відтак, відповідач зазначає, що виконання судового рішення органом Пенсійного фонду мало місце, а часткове невиконання судового рішення відбулось з незалежних від боржника причин, які є поважними у розумінні статей 63, 75 Закону України "Про виконавче провадження", що виключає можливість накладення штрафу на боржника.

Отже, дані обставини унеможливлюють проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення в інший спосіб.

Крім того, до відзиву на позовну заяву додано матеріали виконавчого провадження №584442448, які витребувано ухвалою суду від 22.07.2020.

Ухвалою суду від 03.08.2020 клопотання представника відповідача задоволено та залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління ПФУ у Вінницькій області. Установлено третій особі строк до 14:00 год. 04.08.2020 для подання письмових пояснень щодо заявлених позовних вимог.

На виконання вимог ухвали суду від 03.08.2020 представником третьої особи подано пояснення, в яких останній виклав свої заперечення проти позову. У поясненнях вказано, що Кабінетом Міністрів України, шляхом прийняття постанови від 22.08.2018 №649 "Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду" врегульовано на законодавчому рівні порядок виплати заборгованості органами Фонду з пенсійних виплат за рішеннями суду. Вказаний порядок виконання, в тому числі поширюється на виконання рішення ухваленого на користь ОСОБА_1 .

Таким чином, невиконання Головним управлінням судового зобов`язання в частині виплати пенсії з урахуванням Порядку №649 є вагомою причиною для ненакладення штрафу за невиконання судового рішення, оскільки така виплата буде здійснена при надходженні коштів із Державного бюджету України та обумовлена діючим законодавством.

04.08.2020 представником відповідача подано клопотання про долучення матеріалів виконавчого провадження №58446188, які судом приєднано до матеріалів адміністративної справи.

Учасники справи в судове засідання не з"явились, будучи належним чином повідомленні про судовий розгляд.

Представники відповідача та третьої особи подали заяви про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

За наведеного, суд розглядає справу в порядку письмового провадження за правилами статті 287 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази в їх сукупності, встановив такі фактичні обставини.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24 липня 2018 року у справі № 802/1667/18-а адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано дії Головного управління ПФУ у Вінницькій області, які полягають у зменшенні розміру пенсії ОСОБА_1 за рахунок виплати лише 50% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018 з 01.01.2018 протиправними. Зобов`язано Головне управління ПФУ у Вінницькій області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію у розмірі з урахуванням 100% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018 з 01.01.2018. Зобов`язано Головне управління ПФУ у Вінницькій області здійснити виплату ОСОБА_1 суму недоплаченої частини основного розміру пенсії з 01.01.2018 однією сумою.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року у справі № 802/1667/18-а апеляційну скаргу Головного управління ПФУ у Вінницькій області залишено без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 липня 2018 року - без змін.

11.02.2019 судом по даній справі видано виконавчі листи, які передано до виконання Відділу примусового виконання рішень.

Постановами головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 21.02.2019 відкрито виконавчі провадження за виконавчими листами №120/1667/18, виданими Вінницьким окружним адміністративним судом 11.02.2019 про:

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити виплату ОСОБА_1 суми недоплаченої частини основного розміру пенсії з 01.01.2018 однією сумою;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію у розмірі з урахуванням 100% суми підвищеної пенсії, визначеного станом на 01.03.2018 з 01.01.2018.

Боржнику надано 10-денний строк робочих днів для виконання рішення суду.

Листами від 01.03.2019 Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повідомило відповідача про те, що 14.02.2019 рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24.07.2018 та постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2018 у справі № 802/1667/18-а виконано в добровільному порядку до відкриття виконавчого провадження, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 649 "Питання погашення заборгованості з пенсійних витрат за рішенням суду" (далі - Порядок № 649), якою затверджено Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду. Відповідно до Порядку №20-1 формує реєстр рішень суду та періодично запитує в головних управліннях інформацію щодо судових рішень виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою. На виконання вказаного рішення суду Головним управлінням проведено розрахунок розміру пенсії стягувача, який склав - 10 250,62 грн з урахуванням 100% підвищенної пенсії, визначеної станом на 01.03.2018 та донараховано кошти в розмірі 17 449,49 грн за період з січня 2018 року по листопад 2018 року, що підтверджується розрахунком на доплату від 14.02.2019.

Окремо вказано, що суму заборгованості за період з 01.01.2018 по 30.11.2018 буде виплачено відповідно до Порядку №649, яким затверджено механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування пенсійних виплат на виконання судових рішень після виділення коштів з Державного бюджету на цю мету.

З огляду на вказані обставини, боржник просив закінчити виконавчі провадження ВП №58444248 та ВП №58446188 згідно із ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження". До листів додано розрахунок на доплату пенсії за пенсійною справою позивача від 14.02.2019.

Постановами головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 26.06.2020 виконавчі листи №802/1667/18-а, видані Вінницьким окружним адміністративним судом 11.02.2019, про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити виплату ОСОБА_1 суми недоплаченої частини основного розміру пенсії з 01.01.2018 однією сумою та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію у розмірі з урахуванням 100% суми підвищеної пенсії, визначеного станом на 01.03.2018 з 01.01.2018, повернуто стягувачу на підставі п. 9 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження". У мотивувальній частині цієї постанови вказано, що відповідно до судової практики Верховного Суду України невиконання судового рішення позивачем в частині виплати грошових коштів особі, за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, не може вважатись невиконанням судового рішення без поважних причин, а накладення штрафу, у такому випадку, жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів. Також зазначено, що виконання судового рішення можливе лише за наявності відповідного бюджетного призначення коштів з Державного бюджету. Таким чином, постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення можуть бути винесені лише за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього. Поважними можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником, та які не залежали від його волевиявлення.

Також у оскаржуваних постановах вказано, що згідно ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" повернення виконавчого документа стягувачу не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом трьох років.

Вважаючи вказані постанови протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, нормами Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі Закон №1404-VIII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на території України.

Відповідно до частини 1 статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Згідно із статтею 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина 1 статті 5 Закону №1403-VIII).

Частиною 1 статті 18 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини 2 статті 18 Закону №1404-VIII).

З наведених законодавчих норм вбачається, що виконавець зобов`язаний вчинити виконавчі дії у спосіб, передбачений виконавчим документом.

Відповідно до частини 3 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження зокрема, має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Згідно із вимогами частини 1 статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Відповідно до частини 6 статті 26 Закону №1404-VIII за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Згідно з частиною 1 статті 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною 6 статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Суд зазначає, що постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.06.2020 ВП №58446188 та ВП №58444248, в яких описуються обставини виконання судового рішення, повідомлені державному виконавцю боржником, та зроблено висновок, що вказані обставини виключають можливість вчинення державним виконавцем подальших виконавчих дій в порядку статей 63, 75 "Про виконавче провадження", фактично не містять жодного обґрунтування наявності підстав для повернення виконавчого документу, з якими пункт 9 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" пов`язує можливість повернення виконавчого документу стягувачу, не зважаючи на те, що спірні постанови винесені саме на підставі пункту 9 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII.

Позивач наголошує та тому, що рішення суду не виконано і вважати належним виконанням те, що рішення суду буде виплачено в порядку, встановленому постановою КМУ від 22.08.2018 №649 "Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду", немає законодавчих підстав.

Суд зазначає, що в оскаржуваних постановах про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.06.2020 ВП №58446188 та ВП №58444248 не вказано, яким Законом, що встановлює заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, керувався державний виконавець.

При винесенні оскаржуваних постанов державний виконавець виходив з того, що відповідно до судової практики Верховного Суду у справах №21-1044а15, №21-2630а15, №21-5118а15, №804/5081/13-а, №373/436/15, Вінницького окружного адміністративного суду та Сьомого апеляційного адміністративного суду у справах №120/1826/19-а від 20.06.2019, №120/1216/19-а від 18.06.2019 невиконання судового рішення позивачем в частині виплати грошових коштів особі, за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатись невиконанням такого рішення без поважних причин. А виплата суми перерахованої пенсії в майбутньому в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 №649 "Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду", і є тією обставиною, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Відповідачем не конкретизовано Закону, яким встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а постанова КМУ №649 таким законом не є, що виключає можливість повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 9 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII.

Суд вважає протиправним застосування відповідачем до спірних правовідносин постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 №649, з огляду на те, що спеціальним законом, який регулює порядок виконання судових рішень, є Закон України "Про виконавче провадження".

Окрім цього, суд зазначає, що посилання в оскаржуваних постановах відповідача на Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 №649, не є достатньою та мотивованою підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки цей Порядок визначає механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету. Тобто, зазначений порядок жодним чином не регулює відносини між стягувачем та боржником, а лише визначає порядок дій боржника, щодо виконання рішень судів певної категорії.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.08.2019 у справі № 1140/3479/18.

Враховуючи викладене, суд зробить висновок про те, що оскаржувані постанови про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", з посиланням на те, що законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення - є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та підлягають скасуванню.

Відповідно до частин першої та другої статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.

За змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні "Юрій Миколайович Іванов проти України" наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Також ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи "Войтенко проти України", "Горнсбі проти Греції").

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року N 11-рп/2012).

З урахуванням вказаного, суд зазначає, що державний виконавець дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для винесення постанов про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 9 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", у зв`язку з чим постанови ВП №58446188 та ВП №58444248 від 26.06.2020 прийняті з порушенням норм чинного законодавства та без врахування всіх обставин у справі, а тому є протиправними, що є підставою для їх скасування.

За таких обставин, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування постанов головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

Визначаючись щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача поновити виконавчі провадження: ВП №58446188 та ВП №58444248, суд керується наступним.

Відповідно до ч. 1 статті 41 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання (ч. 2 статті 41 Закону України "Про виконавче провадження").

Відтак, оскільки скасування постанов про повернення виконавчого документа стягувачу тягне відновлення таких виконавчих проваджень, вказаний спосіб судового захисту є ефективним та достатнім для поновлення порушеного права позивача в межах спірних відносин. Тому, суд не вбачає необхідності задовольняти позов в цій частині, шляхом додаткового зобов`язання відповідача поновити виконавчі провадження ВП №58446188 та ВП №58444248, з урахуванням задоволеної частини позову.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частини друга статті 77 КАС України).

Згідно положень ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини частково підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, адміністративний позов належить задовольнити частково.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, а будь-яких інших судових витрат у справі не встановлено, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про повернення виконавчих документів стягувачу від 26.06.2020 у виконавчих провадженнях ВП №58446188 та ВП №58444248.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Відповідно до ст. 287 КАС України апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, визначених цією статтею, можуть бути подані в десятиденний строк з дня їх проголошення.

Реквізити: ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ); Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (код ЄДРПОУ - 43316784, вул. Володимирська, 91, м. Хмельницький, 29000); Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницького області (код ЄДРПОУ - 13322403, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100)

Повний текст рішення складено: 04.08.2020

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна