Справа № 520/1924/2020
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2020-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

29 липня 2020 р. справа № 520/1924/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Старосєльцевої О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Остропільця Є.Є. ,

представник позивача - Пономаренко Г.О.,

представник відповідача - Лиски К.О,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області про скасування припису,-

встановив:

Позивач, Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, підприємець, ФОП), у порядку адміністративного судочинства заявила вимоги про скасування Припису про усунення порушень законодавства про зайнятість населення, зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю №20-01- 4301/0085-0368 від 31.01.2020, яким зобов`язано ФОП ОСОБА_1 у строк до 10 березня 2020 року усунути порушення ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ (далі по тексту - Закон №875-ХІІ) щодо невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що спірний припис винесено на реалізацію помилкових висновків перевірки, за відсутності факту вчинення протиправного діяння у сфері працевлаштування осіб з інвалідністю. Наголошував, що обов`язок підприємця зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування. Також посилався на невідповідність форми акту перевірки встановленому зразку.

Відповідач, Головне управління Держпраці у Харківській області (далі за текстом - владний суб`єкт, Управління), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що проведеним заходом контролю було встановлено, що позивачем як роботодавцем не виконується норматив зі створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у зв`язку із чим і було винесено спірний припис. Наполягав, що станом на час розгляду справи вказаний припис позивачем фактично виконано, а тому по даній справі відсутній предмет спору.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник пройшов визначену законодавством процедуру державної реєстрації, унаслідок чого набув правового статусу фізичної особи - підприємця з 03.04.2014р.

ФОП є роботодавцем, у якого за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб.

Так, середньооблікова кількість штатних працівників позивача у 2019 році складала 21 особа.

Стверджуючи про порушення заявником протягом 2018р. закону у частині виконання обов`язку із працевлаштування інвалідів Харківським обласним відділенням Фонду соціального страхування інвалідів було ініційовано провадження у справі №520/4191/19 про стягнення 50035,00грн. адміністративно-господарської санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.07.2019р. по справі №520/4191/19 у задоволенні названого позову було відмовлено у зв`язку із відсутністю факту протиправного діяння з боку заявника, адже судом було установлено факт подання ФОП звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2018р.

26.12.2019р. Управлінням було прийнято наказ №2415 про здійснення відносно заявника заходу державного контролю у формі планової перевірки з питання додержання законодавства у сферах зайнятості населення, зайнятості і працевлаштування осіб з інвалідністю у період 27.01.2020р.-31.01.2020р.

02.01.2019 року Управлінням засобами поштового зв`язку рекомендованим листом №564 було направлено на адресу ФОП повідомлення про проведення планової перевірки від 26.12.2019 року №02.03-03/3921 (поштове відправлення було отримано позивачем 06.01.2020 року, згідно з рекомендованим повідомленням про вручення) та направлення на проведення планової перевірки №02.03-03/3924.

У період 27.01.2020р.-31.01.2020р. Управлінням було реалізовано приписи наказу №2415 від 26.12.2019р. і проведено вказаний захід контролю.

Результати проведеного заходу контролю оформлені Актом від 31.01.2020р. №20-01-4301/0085 (далі за текстом - Акт).

У тексті Акту викладені судження Управління про вчинення заявником порушення ч.ч.1 ст.19 Закону України Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні за рахунок не виконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю.

31.01.2020р. Управлінням із посиланням на Акт було видано оскаржуваний припис №20-01-4301/0085-0368, яким заявника зобов`язано 1) у строк до 10 березня 2020 року усунути порушення: частини першої статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»; 2) про виконання цього припису у визначені в ньому строку надати письмове повідомлення із долученням копій первинних документів за підписом уповноваженої особи об`єкта відвідування.

Заявником було подано звіти за формою 3-ПН (Інформація про попит на робочу силу (вакансії) від 19.12.2018, 17.01.2019, 20.02.2019, 12.03.2019, 09.04.2019, 22.05.2019, 26.06.2019, 22.07.2019, 12.08.2019, 17.09.2019, 25.10.2019, 14.11.2019, 27.12.2019, які містили інформацію про вільні робочі місця для інвалідів за професією (посадою) «Продавець-консультант» у місті Києві.

Згідно розпорядження про створення робочого місця для інваліда від 14.01.2019р. ФОП ОСОБА_1 з 17.01.2019р. створила одне робоче місце для особи з інвалідністю за посадою "Продавець-консультант одягу" магазину, який розташований у м.Києві.

Проте, не погодившись із відповідністю закону згаданого припису адміністративного органу, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Частиною 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зміст та обсяг повноважень органів Державної служби України з питань праці на здійснення контролю у сфері використання праці найманих працівників та оплати праці унормовані приписами ст.ст.259 і 265 Кодексу законів про працю України, а приводи і способи реалізації такого контролю регламентовані приписами Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".

Так, зокрема, згідно з ч.6 ст.7 означеного закону за результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю) складає акт, який повинен містити такі відомості: дату складення акта; тип заходу (плановий або позаплановий); форма заходу (перевірка, ревізія, обстеження, огляд тощо); предмет державного нагляду (контролю); найменування органу державного нагляду (контролю), а також посаду, прізвище, ім`я та по батькові посадової особи, яка здійснила захід; найменування юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких здійснювався захід. Посадова особа органу державного нагляду (контролю) зазначає в акті стан виконання вимог законодавства суб`єктом господарювання, а в разі невиконання - детальний опис виявленого порушення з посиланням на відповідну вимогу законодавства.

Національний закон України не містить загального визначення такої правової категорії як "порушення" для усіх випадків протиправних діянь.

Відносно ж спірних правовідносин суміжними нормами права є положення ст.218 Господарського кодексу України, де указано, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (ч.1 ст.218); Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів (ч.2 ст.218).

Також ч.1 ст.238 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Отже, одним із проявів правопорушення у даному випадку є невиконання роботодавцем вимоги закону з приводу створення необхідної кількості робочих місць для працевлаштування осіб з ознаками інвалідності, тобто вчинення винної та усвідомленої бездіяльності.

Перевірка достатності викладених в акті перевірки аргументів владного суб`єкта та зібраних ним у ході проведення заходу державного нагляду (контролю) об`єктивних даних для визначення юридичної правильності та фактичної обґрунтованості висновку про вчинення особою протиправного діяння має відбуватись за критеріями ч.2 ст.2 КАС України та виключати можливість іншого тлумачення обставин дійсності інакше як доведеність існування події та складу правопорушення.

Продовжуючи розгляд справи, суд виходить із того, що правовідносини з приводу притягнення до відповідальності осіб, винних у непрацевлаштуванні осіб з інвалідністю, унормовані, насамперед, Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (далі за текстом - Закон).

Так, згідно з ч.3 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 8 ст. 19 вказаного Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, з метою контролю за виконанням нормативу робочих місць, передбаченого частиною першою цієї статті, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, здійснює перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, подання ними звітів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, виконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі шляхом його зарахування.

З аналізу вказаної норми закону вбачається, що повноваження щодо проведення перевірок стосовно виконання нормативу робочих місць було покладено на органи Держпраці.

Положеннями ч.1 ст.19 Закону встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною 9 ст.19 Закону передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю.

Разом з тим, суд відзначає, що проголошене ч.1 ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» забезпечення права осіб з інвалідністю працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом, реалізовано законодавцем у спосіб покладення обов`язків з працевлаштування осіб з інвалідністю як на роботодавців, так і на органи державної служби зайнятості населення.

При цьому, до обов`язків роботодавців з приводу забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю у силу приписів ч.3 ст.17, ч.1 ст.18, ч.ч. 2, 3, 5 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» фактично віднесено укладання трудового договору з особою з інвалідністю, яка самостійно звернулася до роботодавця або була направлена до нього державною службою зайнятості (бо в силу ст.21 Кодексу законів про працю України саме наявність трудового договору вказує на виникнення у працівника обов`язку виконувати певну роботу, а у роботодавця обов`язку виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці), а у силу приписів ч.3 ст.18 названого закону - виділення та створення робочих місць, надання державній службі зайнятості відповідної інформації, звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю.

У свою чергу, як випливає з приписів ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» до обов`язків органів державної служби зайнятості законодавцем віднесена організація працевлаштування осіб з інвалідністю, бо саме з цією метою роботодавці зобов`язані надавати державній службі зайнятості відповідну інформацію, а у силу положень ст.18-1 даного закону, державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Оскільки заявник протягом 2019р. подавав до органу державної служби зайнятості населення відповідні звіти про наявність вакантних місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2018-2019р., підтвердженням чому є долучені до справи звіти форми 3-ПН, а станом на момент проведення перевірки у 2020р. такий строк подачі звітності за 2019р. не скінчився, то за цим критерієм в діях ОСОБА_2 відсутній склад протиправного діяння.

У ході проведення перевірки адміністративним органом не було виявлено фактів протиправної відмови заявника від працевлаштування інвалідів, які б звернулись з власної ініціативи чи були б направлені органом державної служби зайнятості, адже у тексті Акту таких відомостей не викладено.

При цьому, вирішуючи спір, суд звертає увагу на те, що покладений законом на працедавців обов`язок зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю, а також інформування уповноважених органів щодо наявності відповідних вакансій, не супроводжується обов`язком роботодавців самостійно займатися пошуком майбутніх працівників з ознаками інвалідності.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" на підставі акта, складеного за результатами здійснення заходу, в ході якого виявлено порушення вимог законодавства, орган державного нагляду (контролю) за наявності підстав для повного або часткового зупинення виробництва (виготовлення), реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг звертається у порядку та строки, встановлені законом, з відповідним позовом до адміністративного суду. У разі необхідності вжиття інших заходів реагування орган державного нагляду (контролю) протягом п`яти робочих днів з дня завершення здійснення заходу державного нагляду (контролю) складає припис, розпорядження, інший розпорядчий документ щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу.

Відповідно до ч.8 ст.7 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" припис - обов`язкова для виконання у визначені строки письмова вимога посадової особи органу державного нагляду (контролю) суб`єкту господарювання щодо усунення порушень вимог законодавства. Припис не передбачає застосування санкцій щодо суб`єкта господарювання. Припис видається та підписується посадовою особою органу державного нагляду (контролю), яка здійснювала перевірку.

З наведених норм ч.ч.7 і 8 ст.7 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" випливає, що відсутність за результатами здійсненого заходу державного контролю факту виявленого порушення унеможливлює винесення адміністративним органом будь-якого розпорядчого документа, у тому числі і припису.

Продовжуючи розгляд справи суд відзначає, що критерії законності рішення (діяння, тобто управлінського волевиявлення як такого) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України.

Окрім того, з положень наведеної норми процесуального закону слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Перевіривши обґрунтованість аргументів учасників справи добутими докази в їх сукупності, суд доходить до переконання про те, що зміст складеного Управлінням у даному випадку Акту перевірки не створював належних правових підстав для видання оскарженого припису, адже не містив жодних об`єктивних даних на підтвердження факту вчинення заявником протиправного діяння (тобто порушення).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк обставини фактичної дійсності з`ясував неповно, діяння особи кваліфікував неправильно, положення належної норми права витлумачив невірно, унаслідок чого управлінське волевиявлення не узгоджується із характером, змістом та наслідками діяння особи.

Отже, у спірних правовідносинах допущені владним суб`єктом порушення спричинили настання негативних наслідків, що є визначеною процесуальним законом підставою для задоволення позову.

Посилання владного суб`єкта на самостійне виправлення заявником виявленого у ході перевірки порушення суд вважає юридично неспроможним, так як відсутність належно виявленої, зафіксованої та доведеної події вчинення протиправного діяння з невідворотністю призводить до неправомірності застосованого до особи заходу впливу (реагування).

Будь-які дії особи об`єктивно не здатні виправдати усунення неіснуючого порушення.

Крім того, суд зазначає, що заявником 27.02.2020р. було надано лише звіти за формою 3-ПН за лютий 2020р. та 10- ПІ за 20019 рік.

Отже, надання заявником аналогічних звітів лише за новий період владний суб`єкт розцінив як повне усунення порушення ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» викладеному в спірному приписі. Вказане додаткове свідчить про відсутність порушення позивачем ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» як станом на дату складання спірного припису так і станом на 27.02.2020р. - дату виконання припису за позицією відповідача.

Таким чином, у спірних правовідносинах адміністративним органом за правилами ч.2 ст.77 КАС України не було доведено належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами існування визначених законом підстав для вжиття заходів державного примусу, хоча сам примус було застосовано.

Щодо посилання представника відповідача на практику Другого апеляційного адміністративного суду, то суд зазначає, що згідно приписами ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правового висновку Верховного Суду викладеному в постанові від 28.05.2019р. у справі № 820/2287/17 "23. Відтак, на підприємство покладається обов`язок самостійного працевлаштування інвалідів шляхом створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та інформування про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів, в тому числі і центри зайнятості. В свою чергу, закон не покладає обов`язок на підприємство здійснювати самостійний пошук працівників - інвалідів."

Викладене зумовлює наявність підстав для задоволення позову шляхом скасування оскаржуваного припису.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139, 143 КАС України та Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати припис Головного управління Держпраці в Харківській області №20-01-4301/0085-0368 від 31.01.2020.

Стягнути на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (місце знаходження - АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Харківській області (місце знаходження - м.Харків, вул. Алчевських, 40, ідентифікаційний код - 39779919) витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Судове рішення у повному обсязі виготовлено 31.07.2020 року у порядку ч. 3 ст. 243 КАС України.

Суддя О.В.Старосєльцева