Справа № 620/3409/19
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2020-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3409/19 Суддя (судді) першої інстанції: Ткаченко О.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2020 року (м. Чернігів, дата складання повного тексту - 03.02.2020) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Управління Міністерства внутрішніх справ в Чернігівській області в особі Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду, в якому просить:

- поновити строк на оскарження наказу УМВС України в Чернігівській області від 14.12.2000 № 250 «Про звільнення ОСОБА_2 »;

- визнати протиправним та скасувати наказ УМВС України в Чернігівській області від 14.12.2000 № 250 «Про звільнення ОСОБА_2 » за статтею 65-А КУпП;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області з урахуванням індексацій, доплат та вже отриманої пенсії з 14.12.2000 по 22.12.2018, провести позивачу перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2 згідно наказу УМВС України в Чернігівській області від 09.08.1999 №155 «Про звільнення ОСОБА_2 » відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992, розділу 3 ст.20 п. «а»;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області подати у 30-денний термін з моменту набрання рішенням законної сили звіт про виконання рішення суду.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що нарахування та виплати пенсії ОСОБА_2 , здійснювались посадовими особами Головного управління ПФУ в Чернігівській області на підставі наказу № 250 від 14.12.2000, стаття звільнення 65-А КУпП, як звільнення за віком, незаконно, так як вищевказаний наказ суперечить наказу № 155 о/с від 09.08.1999, що підтверджується написаною ним заявою про призначення пенсії через хворобу від 03.08.1999 та записом у трудовій книжці АЕ №741158, від 14.08.2015, в якій зазначено, що 05.08.1999 ОСОБА_2 звільнений з органів внутрішніх справ (Наказ УМВС №155 від 09.08.1999), а згідно розділу 3, ст.48 КЗпП в редакції від 01.01.2015, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника, до якої заносяться відомості про роботу, і запису наказу про звільнення №250 від 14.12.2000 в трудовій книжці не має, а тому нарахування пенсії йому повинно було проводитись згідно наказу про звільнення УМВС №155 від 09.08.1999, та проводити нарахування пенсії, як інваліду війни, згідно Закону України «Про статус ветеранів-інвалідів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідач у відзиві на позовну заяви заперечував проти задоволення позову, зазначив, що право на соціальне забезпечення, одним з видів якого є виплата пенсії (за віком, у випадку хвороби, інвалідності, втрати годувальника, для виховання дітей тощо), полягає в тому, що держава гарантує надання достатніх коштів громадянам, які через об`єктивні обставини повністю або частково втратили можливість працювати і отримувати винагороду за працю. Право на пенсійне забезпечення випливає зі змісту права на соціальний захист, спрямованого на забезпечення громадян у зв`язку зі старістю, інвалідністю, втратою годувальника, з інших передбачених законом підстав і реалізується шляхом надання особі такого виду матеріальної підтримки як пенсія. Відтак, таке право на пенсію нерозривно пов`язане з особою пенсіонера, якому призначена, нарахована та виплачується така пенсія. Право на пенсію та інші соціальні виплати не входить до складу спадщини, оскільки останнє має на меті матеріальне забезпечення конкретної особи, а передумовою виникнення зазначених прав у спадкодавця була його участь у соціальних і трудових відносинах. Оскільки ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області за перерахунком пенсії не звертався, тому оспорювані суми йому не нараховувались і відповідно не можуть бути виплачені позивачу.

Управлінням Міністерства внутрішніх справ в Чернігівській області в особі Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області подано відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що видання Управлінням МВС України в Чернігівській області 14.12.2000 наказу № 250 о/с, в частині зміни підстави звільнення ОСОБА_2 жодним чином не погіршило умов пенсійного забезпечення вказаної особи, а навпаки стало підставою для нарахування додаткових 5% відповідних сум грошового забезпечення.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Наголошує, що позивач не може отримати статус вдови інваліда війни та позбавлена можливості отримати пенсію на умовах Закону України «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту» та користуватись відповідними пільгами, оскільки ОСОБА_2 було протиправно позбавлено статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, та отримання ним належної пенсії та пільг.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, майор міліції ОСОБА_2 звільнений зі служби в органах внутрішніх справ наказом УМВС України в Чернігівській області від 09.08.1999 № 155о/с у запас Збройних Сил України за п. 64 «б» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою КМУ від 29.07.1991 № 114.

В подальшому, відповідно до діючого у той час Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», на виконання рішенням колегії МВС України від 24.10.2000 №7км/10 та наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2000 № 762 «Про звільнення працівників органів внутрішніх справ», до наказу УМВС України в Чернігівській області від 09.08.1999 № 155о/с в частині визначення підстави звільнення (зі ст. 64 «б» на ст. 65 «а») майора міліції ОСОБА_2 були внесені зміни, які були оформлені наказом УМВС України в Чернігівській області від 14.12.2000 № 250 о/с.

Після смерті ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 15), його дружині, позивачу - ОСОБА_1 , згідно протоколу Головного УПФУ в Чернігівській області за пенсійною справою (МВС) від 20.02.2019 призначено пенсію ОСОБА_2 . Пенсія їй була призначена не як вдові інваліда війни, а як вдові ветерана органів внутрішніх справ (т. 1 а.с. 16, 17).

Представником позивача, ознайомившись з матеріалами пенсійної справи, виявлено, що згідно розрахунку про призначення пенсії №101/7929 від 16.08.1999, ОСОБА_2 звільнений 05.08.1999 за ст. 64 «б» (по хворобі) на підставі Наказу № 155 о/с від 09.08.1999). Однак, в розрахунку пенсійної справи вказана стаття звільнення з наказом закреслена, і мається інший запис, а саме ст. 65 «а» (звільнення за віком) на підставі Наказу № 250 о/с від 14.12.2000.

Позивач не погоджуючись з розрахунком пенсії померлого чоловіка, звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходи з того, що оскаржуваний у адміністративному позові наказ УМВС України в Чернігівській області від 14.12.2000 № 250 о/с жодним чином не погіршив умов пенсійного забезпечення померлого ОСОБА_2 та жодним чином не вплине на розмір призначеної ОСОБА_1 пенсії по втраті годувальника

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 45 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 02.04.1992 № 2262 (далі - Закон № 2262) сім`ям пенсіонерів з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, пенсії в разі втрати годувальника обчислюються з того ж грошового забезпечення (заробітку), з якого було обчислено пенсію годувальникові.

Право на соціальне забезпечення, одним з видів якого є виплата пенсії (за віком, у випадку хвороби, інвалідності, втрати годувальника, для виховання дітей тощо), полягає в тому, що держава гарантує надання достатніх коштів громадянам, які через об`єктивні обставини повністю або частково втратили можливість працювати і отримувати винагороду за працю. Право на пенсійне забезпечення випливає зі змісту права на соціальний захист, спрямованого на забезпечення громадян у зв`язку зі старістю, інвалідністю, втратою годувальника, з інших передбачених законом підстав і реалізується шляхом надання особі такого виду матеріальної підтримки як пенсія.

Відтак, таке право на пенсію нерозривно пов`язане з особою пенсіонера, якому призначена, нарахована та виплачується така пенсія.

Як встановлено статтею 1219 Цивільного кодексу України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, право на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплат, встановлені законом. Право на пенсію та інші соціальні виплати не входить до складу спадщини, оскільки останнє має на меті матеріальне забезпечення конкретної особи, а передумовою виникнення зазначених прав у спадкодавця була його участь у соціальних і трудових відносинах.

За приписами статті 25 Цивільного кодексу України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється в момент її смерті.

Відповідно до статті 1227 Цивільного кодексу України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Як вбачається з матеріалів пенсійної справи, ОСОБА_2 перебував на обліку в ГУПФУ в Чернігівській області з 05.08.1999 та отримував пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Пенсія призначена в розмірі 71% грошового забезпечення, а саме - 50% відповідних сум грошового забезпечення, плюс за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 % відповідних сум грошового забезпечення (вислуга на день звільнення - 27 років 07 місяців 19 днів).

В подальшому УМВС України в Чернігівській області надано органу, що призначає пенсію, витяг з наказу від 14.12.2000 № 250 о/с про часткову зміну наказу УМВС від 09.08.1999 № 155 о/с, згідно якого майора міліції ОСОБА_2 , старшого слідчого відділення Носівського районного відділу УМВС, вважати звільненим за п.65 «а» (за віком) у відставку.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 2262 (в редакції, чинній на момент прийняття даного наказу) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають вислугу 20 років і більше (пункт «а» статті 12): за вислугу 20 років - 50 %, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я - 55 % відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3% відповідних сум грошового забезпечення.

Відповідно ОСОБА_2 був здійснений перерахунок пенсії виходячи з 55 % відповідних сум грошового забезпечення, плюс 3 % відповідних сум грошового забезпечення за кожен рік вислуги понад 20 років (в сукупності 76 процентів грошового забезпечення).

Тобто, як вбачається з вищевикладеного, пенсія ОСОБА_2 збільшилась на 5 %.

23.11.2000 ОСОБА_2 була встановлена ІІ група інвалідності (травма пов`язана з виконанням службових обов`язків).

Відповідно до статті 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, чинній на момент встановлення інвалідності) пенсії по інвалідності військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ призначаються в таких розмірах: інвалідам війни І групи - 100 процентів, II групи - 80 процентів, III групи - 60 процентів відповідних сум грошового забезпечення (заробітку).

Отже, пенсія ОСОБА_2 перерахована і виплачувалась в подальшому виходячи з 80 % грошового забезпечення, що підтверджується перерахунками пенсії, які містяться в матеріалах справи.

Тобто, після встановлення ІІ групи інвалідності, пенсія ОСОБА_2 перерахована виходячи з 80% грошового забезпечення, а тому наказ № 250 о/с від 14.12.2000 на розмір пенсії не впливає.

Крім того, після смерті ОСОБА_2 позивач в силу положень Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» має право на призначення їй пенсії по втраті годувальника.

ОСОБА_1 звернулась до ГУПФУ в Чернігівській області та відповідно до матеріалів пенсійної справи їй вже призначено пенсію по втраті годувальника у розмірі 70% відповідних сум грошового забезпечення померлого.

Суд першої інстанції вірно вказав, що пенсія по втраті годувальника ОСОБА_1 обраховується виключно із відповідних сум грошового забезпечення померлого, але не від розміру пенсії, яку померлий отримував, а здійснювати обрахунок її пенсії із врахуванням підвищення за встановлену померлому ІІ групу інвалідності неможливо, оскільки така виплата для померлого ОСОБА_2 здійснювалась як підвищення основного розміру пенсії та не належить до видів грошового забезпечення, з якого йому обраховувалась пенсія.

Позивачем та її представником не надано до суду жодних доказів того, що померлий ОСОБА_2 заперечував проти призначення йому пенсії за вислугу років замість пенсії по інвалідності, та не погоджувався з розміром призначеної та виплачуваної йому пенсії.

Натомість за інформацією Єдиного державного реєстру судових рішень (http://reyestr.court.gov.ua/Review/73191387) в провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду перебувала судова справа № 825/957/18 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо не проведення перерахунку позивачу пенсії з 01.01.2016 відповідно до Закону України від 23.12.2015 № 900 «Про внесення змін до деяких Законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей», ст.63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції»; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області провести позивачу перерахунок та виплату пенсії відповідно до Закону України від 23.12.2015 № 900 «Про внесення змін до деяких Законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей», ст.63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», починаючи з 01.01.2016. Рішення суду від 05.04.2018 набрало законної сили та виконане Головним управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (т. 1 а.с. 271-277).

За змістом ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказане свідчить, що ОСОБА_2 був обізнаний з видом призначеної йому пенсії та його розміром, та не заперечував проти цього.

Під час видання 14.12.2000 наказу № 250о/с в частині зміни підстави звільнення ОСОБА_2 УМВС України в Чернігівській області жодним чином не погіршено становище померлого, а ОСОБА_2 був обізнаний з видом і розміром призначеної йому пенсії та не заперечував проти такого призначення.

Вказане свідчить про те, що оскаржуваний у адміністративному позові наказ УМВС України в Чернігівській області від 14.12.2000 № 250 о/с жодним чином не погіршив умов пенсійного забезпечення померлого ОСОБА_2 та жодним чином не вплине на розмір призначеної ОСОБА_1 пенсії по втраті годувальника.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 не звертався до суду щодо неправомірного нарахування чи призначення йому пенсії, при цьому отримуючи її протягом періоду з 2000 року по 2018 рік був обізнаний про її розмір та міг вчинити дій направленні на оскарження дій суб`єкта призначення у разі незгоди. При цьому, правовідносини, що виникли у даній справі не передбачають правонаступництва.

Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо протиправного неврахування під час призначення пенсії ОСОБА_2 тих чи інших обставин могли бути оцінені судом виключно при розгляді справи за позовом ОСОБА_2 до суб`єкта владних повноважень про вирішення питання правомірності/протиправності призначення пенсії (її виду, розміру).

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2020 року - без змін

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 30.07.2020.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна