Справа № 420/5807/20
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2020-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5807/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Кравченка М.М.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 13.05.2020 року № 160-20, -

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, в якій просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 160-20 від 13.05.2020 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне. Рішенням Державна міграційна служба України № 160-20 від 13.05.2020 р. скасувала рішення Держкомнацрелігій № 602-11 від 31.10.2011 р. про надання статусу біженця громадянину Афганістану ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що він повідомив недостовірні відомості, що стали підставою для визнання біженцем. Із рішенням відповідача № 160-20 від 13.05.2020 р. позивач не згоден, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 07.07.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 13.05.2020 року № 160-20 було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що для оформлення національного паспорта ОСОБА_1 не було необхідності звертатися до посередників-співвітчизників з метою оформлення свідоцтва про народження, як він стверджує під час співбесіди 13.12.2019, а необхідно було надати до Посольства Ісламської Республіки Афганістан в Україні тазкеру, відповідно до якої компетентним органом Афганістану йому було видано і попередній національний паспорт. У ДМС України є підстави вважати, що ідентифікаційні дані ОСОБА_1 , зокрема дата народження, а також йото місце народження, внесені до попереднього національного паспорта та паспорта серії НОМЕР_1 , виданого 21.12.2016 Генеральним консульством Афганістану в м. Бонн (Німеччина), є ідентичними: ІНФОРМАЦІЯ_1 - дата народження, м. Кундуз - місце народження. ОСОБА_1 має достатній рівень освіти (анкета від 11.08.2011, арк. 78-79, о/с № 11.2.0103-01), під час співбесід говорить послідовно, планує здійснити роботу пов`язану з бізнесом, і не скаржиться на здоров`я, що виключає втрату пам`яті на частину ідентифікаційних даних (рік та місце народження), тоді як інші ідентифікаційні дані (прізвище, ім`я, по батькові) в пам`яті збереглися. Наведене дає ДМС України підстави вважати, що ОСОБА_1 була відома дата його народження, однак, при зверненні він вказав інший рік народження, що у разі ідентифікації особи за відсутності фото, зокрема за інтегрованою міжвідомчою інформаційно-телекомунікаційною системою щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, призведе до встановлення двох різний осіб: Афганістан залишила одна особа, а в Україну прибула інша, тощо. ОСОБА_1 під час звернення за наданням статусу біженця вказав неправдиві дату та місце народження, а відсутність у матеріалів справи документів, які б підтверджували причини залишення ним території країни громадянської належності (службові документи батька, свідоцтво про його загибель, листи Талібану, про які він повідомляв під час співбесід, тощо) дають ДМС України підстав вважати, що його обставини справи підпадають під дію пункту 20 параграфу В розділу III Коментаря УВКБ ООН: завідомо неправдиво викладені факти щодо особи заявника та основних причин, що призвели до залишення ним країни громадянської належності, мають важливе значення і породжують питання стосовно достовірності клопотання в цілому. З огляду на викладене є серйозні підстави вважати, що позивач з метою отримання статусу біженця надав завідомо об`єктивно недостовірні відомості про себе, які стали підставою для надання йому захисту в Україні, тому рішенням Держкомнацрелігій від 31.10.2011 № 602-11, згідно з яким він набув статус біженця, мало бути скасовано.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

ОСОБА_1 статус біженця набув на підставі рішення Державного комітету України у справах національності та релігій Управління міграційної служби у м. Києві № 602-11 від 31.10.2011 року відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно із заявою ОСОБА_1 від 24.09.2019 року про переведення особової справи з ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області до ГУДМС в Одеській області у зв`язку із зміною місця проживання, на підставі наказу ГУДМС в Одеській області від 18.10.2019 року № 199 його особову справу № 11.25.0103-01 взято на облік з присвоєнням № 2019OD0205.

25.02.2020 року ГУДМС в Одеській області було підготовлено подання про скасування рішення про визнання біженцем, яким рекомендовано ДМС прийняти рішення про відсутність підстав для скасування рішення Держкомнацрелігій від 31.10.2011 року № 602-11 про визнання ОСОБА_1 біженцем.

Разом з цим, ДМС України 13.05.2020 року прийняла рішення № 160-20 про скасування рішення про визнання біженцем, яким скасувала рішення Держкомнацрелігій від 31.10.2011 року № 602-11 про визнання ОСОБА_1 біженцем у зв`язку з тим, що він повідомив недостовірні відомості, що стали підставою для визнання його біженцем.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виявлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з письмовим висновком, приймає рішення про їх виправлення та здійснює обмін документів, виданих на підставі такого рішення.

Крім того, суд зазначає, що згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до ч.6 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» іноземець або особа без громадянства визнаються біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, та вважаються такими, які постійно проживають в Україні з моменту прийняття рішення про визнання їх біженцями або які безстроково на законних підставах перебувають на території України.

Згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа: 1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства); 2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом; 3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує; 5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні; 6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Відповідно до ч.6 ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, скасовується, якщо вона повідомила недостовірні відомості, пред`явила фальшиві документи, що стали підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.10 ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Відповідно до ч.14 ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виявлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішень про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з письмовим висновком, приймає рішення про їх виправлення.

Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27 липня 2011 року № 649, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 5 жовтня 2011 року за № 1146/19884, відповідно до підпункту 7.7 яких за результатами всебічного вивчення та оцінки документів і матеріалів, що долучені до особової справи, яка надійшла разом з поданням, ДМС приймає одне з таких рішень (додаток 32): а) про втрату статусу біженця або додаткового захисту; б) про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту; в) про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; г) про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вже було зазначено вище, ДМС України 13.05.2020 року прийняла рішення № 160-20 про скасування рішення Держкомнацрелігій від 31.10.2011 року № 602-11 про визнання ОСОБА_1 біженцем у зв`язку з тим, що він повідомив недостовірні відомості, що стали підставою для визнання його біженцем, а саме надані недостовірні відомості про дату та місце народження.

В оскаржуваному рішенні відповідач зазначив, що ОСОБА_1 під час звернення за наданням статусу біженця вказав неправдиві дату та місце народження, а відсутність у матеріалах справи документів, які б підтверджували причини залишення ним території країни громадянської належності (службові документи батька, свідоцтво про його загибель, листи Талібану, про які він повідомляє під час співбесід, тощо) дають ДМС підстави вважати, що його обставини справи підпадають під дію пункту 20 § В розділу III Коментаря УВКБ ООН: завідомо неправдиво викладені факти щодо особи заявника та основних причин, що призвели до залишення ним країни громадянської належності, мають важливе значення і породжують питання стосовно достовірності клопотання в цілому.

Згідно з пунктом 20 параграфа В розділу ІІІ Коментаря УВКБ ООН щодо питання позбавлення статусу біженця (Женева, 22 листопада 2004 року) коли обман розглядається як підстава для позбавлення статусу біженця, компетентні органи відповідної держави послідовним чином повинні встановити наступні ознаки для застосування цього положення: об`єктивно невірні твердження заявника; причинний зв`язок між цими твердженнями і визначенням статусу біженця; намір вчинити обман з боку заявника.

Неправдиві твердження часто стосуються особи заявника та основних причин, що призвели до залишення ним країни громадянської належності. Ураховуючи, що завідомо неправдиво викладені факти щодо цих обставин мають важливе значення і породжують питання стосовно достовірності клопотання в цілому, слідує, що вони відіграють важливу роль при визначенні статусу шукача захисту.

При цьому, під час розгляду справи відповідач не надав до суду доказів, що під час звернення за наданням статусу біженця позивач вказав неправдиві відомості.

За наявності в анкеті помилки (описки) щодо дати та місця народження заявника не є беззаперечним фактом, який дає підстави вважати такі відомості недостовірними в розумінні звернення за міжнародним захистом, оскільки визначальним є факт обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Суд погоджується з позивачем, що у відповідача не було підстав не враховувати повідомлені під час співбесід дані про дату і місце його народження.

З тексту оскарженого рішення вбачається, що оцінка вказаним обставинам була надана відповідачем поверхнево, без врахування та аналізу матеріалів особової справи позивача, здійснена на припущення посадових осіб відповідача без наведення належної аргументації відхилення попередніх пояснень щодо дати та місця народження.

Під час розгляду справи відповідач не надав до суду доказів про існування інших підстав для скасування рішення про визнання позивачем біженцем, які передбачені ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд зазначає, що факт надання позивачу в 2011 році статусу біженця свідчить про те, що уповноваженими на те органами було проведено перевірку та підстави для надання позивачу такого статусу, будь-яких порушень виявлено не було.

Суд також враховує, що Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в поданні від 25.02.2020 року зазначило, що матеріали особової справи ОСОБА_1 не підпадають під визначення частини 1, 5 та 6 статті 11 Закону, а саме відсутні підстави для втрати, позбавлення та скасування рішення про визнання біженцем громадянина Афганістану ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, відповідно до статті 11 Закону, абзацу другого підпункту «в» пункту 7.4 розділу VII Правил, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області рекомендувало Державній міграційній службі України прийняти рішення про відсутність підстав для скасування рішення ДМС про визнання біженцем громадянина Афганістану на установчі дані ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

З урахуванням зазначеного, на думку суду, Державна міграційна служба України приймаючи рішення від 13.05.2020 року № 160-20 не дотримала одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Європейський суд з прав людини оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. Тому, будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст.8 Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача має наслідком повну зміну способу життя.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, § 31-32 та «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява «№ 20372/11, § 65).

Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 наголосив на тому, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

Тобто, суд прийшов до висновку, що під час надання позивачу статусу біженця в Україні ним не було повідомлено неправдивих відомостей, що ставлять під сумнів обґрунтованість звернення за міжнародним захистом.

Європейський суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням зазначеного, на думку суду, рішення Державної міграційної служби України № 160-20 від 13.05.2020 року є протиправним та належить до скасування.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно з п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 77, 90, 139, 242-246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 37508470) про визнання протиправним та скасування рішення від 13.05.2020 року № 160-20 - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 160-20 від 13.05.2020 року.

3. Стягнути з Державної міграційної служби України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя М.М. Кравченко