Справа № 120/3611/19-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2020-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

29 липня 2020 р. Справа № 120/3611/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Мультян Марини Бондівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Бабія М.С.

представника відповідача: Іванова Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби, Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державна судова адміністрація України, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся з адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби, Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державна судова адміністрація України, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що з 25.12.2014 року позивач перебуває у відставці як суддя Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області.

З січня 2015 року він отримував щомісячне довічне грошове утримання в Могилів-Подільському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Вінницької області в розмірі 90% виходячи із 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, доплати за вислугу років в розмірі 80% від суми 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Рішенням Конституційного Суду України за №11-р/2018 від 04.12.2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України положення частини 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року №192-VІІІ. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01.01.2011 - 6 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2012 - 8 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2013 - 10 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2014 - 12 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2015 - 15 мінімальних заробітних плат».

Цим же рішенням Конституційний Суд України підтвердив, що державний орган, при прийнятті неконституційних законодавчих змін до частини 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року №192-VІІІ суттєво зменшив матеріальне забезпечення суддів у відставці, спричинивши матеріальні збитки, в тому числі і йому.

Так як незаконним рішенням органу державної влади було порушено його матеріальне право - зменшено виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, відповідно до статті 56 Конституції України, позивач зазначає, що має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди за період з 2015 по 2018 роки. При цьому звернув увагу на те, що розмір його довічного грошового утримання судді у відставці має розраховуватись шляхом множення місячної грошової винагороди працюючого судді за відповідною штатною посадою на 90%.

Тому, за період з 01.01.2015 року по 31.12.2018 року позивач просить стягнути на його користь за рахунок Державного бюджету України матеріальну шкоду на суму 751146,43 грн.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 12.11.2019 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення виявлених у ній недоліків.

19.11.2019 року позивачем подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, якою недоліки позовної заяви були усунені в повному обсязі.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 21.11.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд адміністративної справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Цією ж ухвалою, відповідачам встановлено строк на подачу відзиву на позовну заяву.

05.12.2019 року, на виконання вимог ухвали суду, представником Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області подано відзив на позовну заяву, яким просить відмовити у задоволенні позовної заяви. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що пунктом 3 Рішення Конституційного Суду визначено, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року №192-VІІІ, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

При цьому, відповідно статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або окремі їх положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Також абзацом 2 пункту 2 рішення від 09.02.1999 року у справі № 1-7/99 про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів, Конституційний Суд України зазначив, що принцип прямої дії у часі закону чи іншого нормативно-правового акту потрібно розуміти так, що вона починається з моменту набрання чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інших нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, представник відповідача зазначає, що рішення Конституційного Суду України № 1-р/2018 від 04.12.2018 року не може бути застосовано до правовідносин, що виникли до 04.12.2018 року.

Окрім того, вказує, що 30.09.2016 року набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VІІІ, згідно якого Закон України від 07.07.2010 року № 2453-VІ втратив чинність, тобто правовідносини, які регулював Закон України від 07.07.2010 року № 2453-VІ, розповсюджуються тільки до 30.09.2016 року.

Крім цього, в Рішенні Верховного Суду України від 01.11.2018 року у зразковій справі № 0640/3835/18 зазначено, що різниця у правах суддів, які вийшли у відставку до 30.09.2016 року, і суддів, які вийдуть у відставку, відпрацювавши в нових умовах щонайменше через три роки після проходження кваліфікаційного оцінювання, має конституційну основу та випливає з різних вимог, за яких особа набуває (підтверджує) статус судді та в яких здійснюється правосуддя. Крім цього вказано, що проходження і результат кваліфікаційного оцінювання має значення для визначення розміру суддівської винагороди працюючих суддів, а також для визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді, який іде у відставку через три роки після оцінювання, тому ця обставина повинна братися до уваги і під час перерахунку цього ж виду утримання і для суддів, які вийшли у відставку раніше, до 30.09.2016 року. Оскільки позивач отримує щомісячне довічне грошове утримання, як суддя у відставці за Законом України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 року № 1402-VІІІ, положення вищевказаного закону не були визнані такими, що не відповідають Конституції України на момент виникнення спірних правовідносин, тому управління, здійснюючи відповідні нарахування, діяло у відповідності до чинного законодавства, а тому підстав для задоволення позову немає.

17.12.2019 року на адресу суду подано відзив на позовну заяву представником Державної казначейської служби України, в якому звертає увагу, що до компетенції Державної казначейської служби відноситься виконання судових рішень за якими передбачено безспірне списання коштів з Державного бюджету. Таким чином, компетенція Державної казначейської служби України у подібних справах виникає лише на останній стадії судового провадження - виконання судового рішення. Враховуючи зазначене, Державна казначейська служба не може представляти державу у подібних справах, оскільки вказаний спін не пов`язаний з виконанням рішення суду.

Реалізуючи надане позивачу право на подання відповіді на відзив, ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, який надійшов на адресу суду 02.01.2020 року, згідно якого вважає, що є правові підстави для задоволення його позову про відшкодування недоплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року.

Ухвалою суду від 13.01.2020 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державну судову адміністрацію України та Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Вінницькій області. Цією ж ухвалою судом встановлено строк для подання пояснень щодо позову, які мають відповідати вимогам статей 162, 165 КАС України.

Правом подати пояснення щодо позовних вимог ОСОБА_1 треті особи не скористалися.

Ухвалою суду від 19.02.2020 року залучено до участі у справі в якості другого відповідача Державу Україна в особі Міністерства юстиції України та встановлено строк для подачі відзиву на позовну заяву.

На виконання вимог суду, на адресу суду 03.04.2020 від представника Міністерства юстиції України надійшов відзив, в якому останній вказує, що в межах цієї адміністративної справи Держава Україна в особі Міністерства юстиції не вступила в жодні правовідносини, які б зумовили для позивача настання шкоди, тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 18.03.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 08.04.2020 року відкладено розгляд справи, у зв`язку із запровадженням карантинних заходів відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Повідомлено, що про наступне судове засідання сторони будуть повідомлені додатково шляхом надсилання судових повісток за адресами їх місця реєстрації, а також засобами телефонного зв`язку, за номерами телефонів, що містяться в матеріалах справи (або будуть додатково повідомлені представниками сторін).

Ухвалою від 16.06.2020 року призначено справу до судового розгляду, у зв`язком із пом`якшенням карантинних заходів, на 29.07.2020 року.

У судовому засіданні представник Держави Україна в особі Міністерства юстиції України заперечив проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

Позивач, представник Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та представники третіх осіб у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

При цьому, матеріали справи місять клопотання позивача та представника Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про проведення судового розгляду справи без їх участі.

Пунктом 2 частини 3 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши повідомленні сторонами обставини, обґрунтування, докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 працював суддею Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області. З 25.12.2014 року позивача звільнено з посади судді у відставку.

ОСОБА_1 призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VІ.

Рішенням Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04.12.2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини 3 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року № 192-VIII щодо обмеження розміру посадового окладу судді 10-ма мінімальними заробітними платами. Визначено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року -15 мінімальних заробітних плат".

Як вважає позивач, внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону і порушення його права шляхом незаконного обмеження суддівської винагороди за період з 01.01.2015 року по 31.12.2018 року не виплачено 751146 грн суддівської винагороди, що підтверджується розрахунком, який міститься у матеріалах справи.

Позивач вказує на понесення збитків внаслідок прийняття неконституційного закону, у вигляді матеріальної шкоди, невиплаченої за вказаний вище період, у зв`язку з чим, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною 2, 3 статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI (у редакції, яка діяла з 01.01.2015 року) визначалось, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Законом України «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 19.12.2013 року №716-VII було виключено положення абзацу п`ятого частини 3 статті 129 Закону від 07.07.2010 року № 2453-VI (щодо запровадження посадового окладу з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат).

Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року №192-VIІІ було викладено у новій редакції Закон від 07.07.2010 року № 2453-VI, частиною 3 статті 133 якого визначалось, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

30.09.2016 року набрав чинності року Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIIІ, частинами 1, 2 статті 135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIIІ було встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді, зокрема судді місцевого суду, - становить 30 мінімальних заробітних плат.

Натомість, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017 року, зокрема, частину 3 статті 135 Закону від 02.06.2016 року № 1402-VIIІ було викладено у наступній редакції: « 3. Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року».

Таким чином, Законом від 02.06.2016 № 1402-VIIІ у редакції Закону від 06.12.2016 року № 1774-VIII (який був чинний та не визнаний неконституційним на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

При цьому, пунктом 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 02.06.2016 року № 1402-VIIІ (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) визначалось, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст.132 із наступними змінами).

Натомість, пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIIІ (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст.132 із наступними змінами).

Як вже зазначалося вище, частиною 3 статті 133 Закону від 07.07.2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року №192-VIІІ, було встановлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Крім того, пунктом 10 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 року № 76-VIII встановлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір заробітної плати (грошового забезпечення) працівників державних органів та інших бюджетних установ, суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати (виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата часу щорічної відпустки не враховується у зазначеному максимальному розмірі).

Разом з тим, Конституційний Суд України своїм рішенням від 04.12.2018 року № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018(4062/15) за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону від 07.07.2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року № 192-VIII. Також, вказаним рішенням встановлено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

Однак, як вже зазначалося судом вище, 06.12.2016 року був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017 року та установив, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року (пункт 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 06.12.2016 року № 1774-VIII).

Згідно з пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 06.12.2016 року №1774-VIII встановлено, що до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

У взаємозв`язку з вищенаведеним суд зазначає, що визнаючи неконституційним положення частини третьої статті 133 Закону від 07.07.2010 року № 2453-VI Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного закону щодо розміру посадового окладу, в результаті яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому. У зв`язку з чим, у рішенні від 04.12.2018 року № 11-р/2018 Конституційний Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.

Тож, внаслідок прийняття Конституційним Судом України рішення від 04.12.2018 року № 11-р/2018, розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим рішення законної сили, оскільки абсолютна величина посадового окладу змінилася з 10 на 15.

Натомість суд дійшов висновку, що Законом від 06.12.2016 року № 1774-VII лише змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів). Тобто, Законом від 06.12.2016 року №1774-VII запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум.

Таким чином, з прийняттям Закону від 06.12.2016 року № 1774-VII змін зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина.

Разом з тим, Конституційний Суд України своїм рішенням від 04.12.2018 року № 11-р/2018, на яке посилається позивач як на підставу набуття права на отримання посадового окладу у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, не вирішував питання розрахункової величини, яку належить застосовувати при розрахунку посадового окладу суддів, а тому правові висновки, які містяться в цьому рішенні, не впливають на конституційність норм Закону від 06.12.2016 року №1774-VII, зокрема пункту 3 його Прикінцевих та перехідних положень.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 року у справі № 520/11431/18, від 09.08.2019 у справі №826/9404/17 та від 11.03.2020 у справі № 200/9195/19-а

При цьому суд враховує, що відповідно до частини 4 статті 78, частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи викладене, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що з набранням законної сили рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 року № 11-р/2018 посадовий оклад судді повинен розраховуватися на основі мінімальних заробітних плат, натомість погоджується з доводами відповідача про необхідність застосування у такому випадку, як розрахункової величини, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року.

Окрім того суд зазначає, що на час існування спірних правовідносин пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 02.06.2016 року № 1402-VIIІ щодо порядку визначення суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, був чинним, а тому відповідач правомірно керувався його положеннями та, відповідно, не мав правових підстав застосовувати мінімальну заробітну плату як розрахункову величину для визначення посадового окладу судді.

Також, суд звертає увагу позивача на те, що згідно статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або окремі їх положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Також у абзаці 2 пункту 2 рішення від 09.02.1999 року у справі 1-7/99 про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правового акту потрібно розуміти так, що вона починається з моменту набрання чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно статті 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

З резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04.12.2018 року у справі № 1-7/2018 (4062/15) суд встановив, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року № 192-VIII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, рішення Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04.12.2018 року не може бути застосовано до правовідносин, що виникли до 04.12.2018 року.

Дана позиція суду узгоджується з постановою Верховного Суду від 16.04.2019 року по справі № 318/2132/14-а.

Крім цього, в рішенні Верховного Суду України від 01.11.2018 року у зразковій справі № 0640/3835/18 зазначено, що різниця у правах суддів, які вийшли у відставку до 30.09.2016 року, і суддів, які вийдуть у відставку, відпрацювавши в нових умовах щонайменше через три роки після проходження кваліфікаційного оцінювання, має конституційну основу та випливає з різних вимог, за яких особа набуває (підтверджує) статус судді та в яких здійснюється правосуддя. Крім цього вказано, що проходження і результат кваліфікаційного оцінювання має значення для визначення розміру суддівської винагороди працюючих суддів, а також для визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді, який іде у відставку через три роки після оцінювання, тому ця обставина повинна братися до уваги і під час перерахунку цього ж виду утримання і для суддів, які вийшли у відставку раніше, до 30.09.2016 року.

Отже, позивач отримує з 30.09.2016 року щомісячне довічне грошове утримання, як суддя у відставці за Закон України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 року № 1402-VІІІ. Положення вищевказаного закону не були визнані такими, що не відповідають Конституції України на момент виникнення спірних правовідносин, тому орган Пенсійного фонду, здійснюючи відповідні нарахування, діяло у відповідності до чинного законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 22.05.2018 року по справі 755/3939/15-а та постанові від 20.03.2018 року по справі №466/7720/16-а.

Крім того, суд зазначає, що згідно частини 3 статті 152 Конституції України передбачено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Тобто, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Як встановлено з позову, позивач просить відшкодувати завдану йому шкоду у вигляді недоплаченої суми заробітної плати та недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання.

З огляду на вказане вище, суд вважає, що недоотриманий позивачем розмір заробітної плати та недоотримане щомісячне довічне грошове утримання, не може вважатися збитками у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Держаного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 751146 грн шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 90 КАС України, проаналізувавши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи те, що відповідно до пунктом 13 частини 2 статті 3 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 )

Держава Україна в особі Державної казначейської служби (вул. Бастіона, 6, м. Київ, код ЄДРПОУ 3756746)

Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, )

Держава Україна в особі Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, )

треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

Державна судова адміністрація України (01601, м. Київ, вул. Липська, буд.18/5, )

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Вінницькій області (21018, м. Вінниця, вул. Р. Скалецького, 17, )

Копію рішення у повному обсязі сторони можуть одержати: 05.08.2020 року.

Суддя Мультян Марина Бондівна