Справа № 480/289/20
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2020-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про залишення позовної заяви без розгляду
21 липня 2020 р. Справа № 480/289/20
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Осіпової О.О.,
за участю секретаря судового засідання - Мікулінцевої А.П.,
представників відповідача - Мієнко М.В., Туз О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-
В С Т А Н О В И В:
07.02.2020р. від представника відповідача надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду (а.с.24-26) внаслідок пропущення ОСОБА_1 місячного строку звернення до суду, передбаченого ч.5 ст.122 КАС України, який, на його думку, повинен обраховуватися з 16.01.2018р. (з дня звільнення позивача зі служби), коли він дізнався про порушення його права на своєчасний розрахунок при звільненні.
В судовому засіданні представники відповідача подане клопотання підтримали, просили залишити позов без розгляду, оскільки перебування у певні періоди часу на лікуванні не свідчить про поважність причин пропуску строку звернення до суду.
Вирішуючи подане клопотання, суд виходив з наступного.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Так, предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що не входить до структури заробітної плати.
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Разом із тим Верховний Суд акцентує увагу, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17.
За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).
Згідно з правовою позицією Верховного Суду щодо строку звернення до суду у спорах за вимогами про виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, викладеної у постанові від 22.01.2020р у справі № 620/1982/19, такі вимоги у сфері публічної служби мають заявлятись у строк відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України, адже у даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Як вбачається з довідки АТ КБ «Приватбанк» від 10.12.2019р., остаточний розрахунок з позивачем військова частина провела 11 червня 2018 року (а.с.11), проте до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся лише 14 січня 2020 року, тобто через півтора року після отримання належних йому при звільненні коштів.
Отже, позивачем пропущений строк звернення до суду з даним адміністративним позовом, а тому клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Так, згідно з випискою з медичної картки стаціонарного хворого №2507 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні з 10.09.2018р. до 24.09.2018р. (а.с.45).
Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №1568 (а.с.47) ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у кардіологічному відділенні з 05.06.2019р. до 19.06.2019р. (а.с.47).
Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що факт перебування позивача на лікуванні не свідчить про відсутність у нього можливості звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів, оскільки доказів перебування на постійному стаціонарному лікуванні в інші періоди часу до звернення із вказаним позовом до суду на він не надав (а.с.73).
Тобто, три місяці до перебування на стаціонарному лікуванні (з 11.06.2018р. до 10.09.2018р.), місяць після цього (з 24.09.2018р. до 25.10.2018р.), 7 місяців після виписки з неврологічного відділення у листопаді 2018 року ( з 07.11.2018р. до 05.06.2019р.) та 7 місяців після виписки з кардіологічного відділення у червні 2019 року у позивача було достатньо часу для звернення до суду з адміністративним позовом. Відтак, навіть за умови не врахування при визначенні дотримання процесуального строку звернення до суду періодів перебування позивача на стаціонарному лікуванні в неврологічному та кардіологічному відділеннях, позовна заява ОСОБА_1 подана до суду з порушенням місячного строку, передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України.
Крім того, як відповідно до ч.1 ст.55 КАС України сторона в адміністративній справі може брати участь в адміністративному процесі особисто і (або) через представника. Частиною 2 вказаної статті визначено, що особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Однак позивач наданим йому правом на представництво в суді не скористався.
В матеріалах справи міститься копія звернення позивача від 10.12.2019р. до начальника Азово-Причорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України (а.с.21-22) щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, до якого додана виписка по надходженню безготівкового нарахування на картковий рахунок «Приват Банк», що підтверджує можливість ОСОБА_1 звертатися за захистом своїх прав у періоді, коли він не перебував на лікуванні.
Також при вирішенні процесуального питання щодо дотримання строків звернення до суду суд також враховує практику Європейського суду з прав людини.
Так, у справах "Стаббігс та інші проти Великобританії", "Девеер проти Бельгії" Суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.
У Справі "Пономарьов проти України" Європейський суд зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.
Також прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Круз проти Польщі" виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Беручи до уваги наведені обставини, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Керуючись ст. ст. 240, 248, 256, 294-295, 297 КАС України, суд, -
У Х В А Л И В:
Клопотання представників відповідача про залишення позовної заяви без розгляду задовольнити.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - залишити без розгляду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.
Повний текст ухвали складено 27 липня 2020 року
Суддя О.О. Осіпова