Справа № 824/133/19-а
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2020-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 липня 2020 року

Київ

справа №824/133/19-а

адміністративне провадження №К/9901/25026/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Гусака М.Б., Усенко Є.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу №824/133/19-а за позовом Приватного підприємства «Надія-Є» до Головного управління ДФС у Чернівецькій області (правонаступником якого є Головне управління ДПС у Чернівецькій області) про визнання протиправним та скасування податкового-повідомлення рішення, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Головного управління ДФС у Чернівецькій області на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 1 серпня 2019 року (головуючий суддя - Мацький Є. М., судді: Полотнянко Ю. П., Драчук Т. О.),

ВСТАНОВИВ:

7 лютого 2019 року Приватне підприємство «Надія-Є» (далі - позивач, Підприємство, ПП «Надія-Є») звернулось до суду з позовом, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове-повідомлення рішення від 9 серпня 2018 року №, прийняте Головним управлінням ДФС у Чернівецькій області (далі - відповідач, ГУ ДФС).

На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на безпідставність висновків посадових осіб відповідача, що у постачальників - фізичних осіб-здавачів великої рогатої худоби (далі - ВРХ) для здійснення постачання тварин в таких обсягах активи були відсутні, а сам факт поставки документально не підтверджено. Зазначає, що до перевірки було надано усі необхідні первинні та інші документи, які підтверджують взаємовідносини Підприємства із здавачами ВРХ, підтверджують факт передачі позивачем голів ВРХ на переробку ТОВ "Компанії "Зевс Лтд", а також в подальшому реалізацію готової продукції на експорт в Республіку Білорусь. Тому, на переконання позивача, висновки про заниження Підприємством податку на прибуток за 2016-2017рр. в сумі 1252733,00 грн внаслідок не віднесення до доходу безоплатно отриманих товарів не узгоджуються з фактичними обставинами справи, а посилання податкового органу на лист ДП "Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин" №716/9-11 від 16 липня 2018 року щодо відсутності відомостей про переробку позивачем ВРХ є безпідставними.

Чернівецький окружний адміністративний суд рішенням від 8 травня 2019 року в задоволенні позову відмовив.

Постановою від 1 серпня 2019 року Сьомий апеляційний адміністративний суд скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове, яким позовні вимоги задовольнив повністю. Визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення № від 9 серпня 2018 року. Стягнув на користь ПП «Надія-Є» 48025 грн понесених судових витрат по сплаті судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Чернівецькій області.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили такі обставини.

У період з 27 червня 2018 року по 19 липня 2018 року посадовими особами Головного управління ДФС у Чернівецькій області було проведено документальну планову виїзну перевірку ПП «Надія-Є» з питань дотримання податкового законодавства за період з 1 січня 2015 року по 31 березня 2018 року, валютного - за період з 1 січня 2015 року по 31 березня 2018 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 1 січня 2015 року по 31 березня 2018 року, за результатами якої складено акт від 26 липня 2018 року №3708/24-13-14-08/33651058 (далі - Акт перевірки) (т. 1 а. с. 9 - 69).

Проведеною перевіркою, з-поміж іншого, встановлено порушення ПП «Надія-Є» положень статті 134 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток в сумі 1252733 грн, в тому числі: за 2016 рік в сумі 263636 грн, за 2017 рік в сумі 989097 грн. (т. 1 а. с. 69).

На підставі висновків Акта перевірки, зокрема, за вказане вище порушення, ГУ ДФС 9 серпня 2018 року прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1565916,00 грн, в тому числі: 1252733,00грн - за податковими зобов`язаннями, 313183,00 грн - штрафна (фінансова) санкція (т. 1 а. с. 75).

Рішенням Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги ПП «Надія-Є» від 17 жовтня 2018 року №33734/6/99-99-11-01-01-25, податкове повідомлення-рішення № залишено без змін (т. 2 а. с. 88 - 93).

Суди встановили, що висновки контролюючого органу ґрунтуються на тому, що ПП «Надія-Є» в 2016 та 2017 роках до складу собівартості реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг) включено витрати з придбання великої рогатої худоби на загальну суму 6824720 грн від 87 постачальників - фізичних осіб, які проживають на території Рівненської та Житомирської областей.

Разом з тим, в ході перевірки на підставі інформації, викладеної у листі Оперативного управління ГУ ДФС у Чернівецькій області №629/вн/24-13-21-03 від 17 липня 2018 року щодо переліку громадян жителів Рівненської області, з якими ПП «Надія-Є» оформило придбання ВРХ, встановлено, що у закупівельних відомостях зазначено РНОКПП ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , с. Довге Поле, Лубенського району, Рівненської області), тоді як фактично РНОКПП належить громадянці ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ). Аналогічно, у закупівельних відомостях зазначено РНОКПП НОМЕР_1 ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , с. Молодава Третє, Лубенського району, Рівненської області), тоді як фактично РНОКПП належить громадянці ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , с. Кременівка, Магдалинівського району, Дніпропетровської області. РНОКПП НОМЕР_2 дійсно належить громадянці ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 жительці с. Листвин, Лубенського району, Рівненської області). Всі інші РНОКПП вказані у закупівельних документах не присвоєні фізичним особам (т. 2 а. с. 93 - 94).

Таким чином, за висновками контролюючого органу, документи надані ПП «Надія-Є» на підтвердження придбання у вказаних фізичних осіб ВРХ, містять недостовірні дані щодо таких осіб.

Крім того, контролюючим органом направлено запити сільським радам щодо надання інформації про вирощування, розведення, відгодівлю продукції тваринництва (ВРХ) громадянами, вказаними як здавачі ВРХ у наданих до перевірки документах.

Згідно з відповідями Сінгурівської сільської ради Житомирського району Житомирської області №02-20/273-2 від 16 липня 2018 року, Високопічської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 269 від 16 липня 2018 року, Садківської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 184 від 16 липня 2018 року, Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 133 від 13 липня 2018 року, Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 499 від 16 липня 2018 року, Вербської сільської ради Лубенського району Рівненської області № 02-25 від 16 липня 2018 року, Привільненської сільської ради Лубенського району Рівненської області № 100 від 24 липня 2018 року, Семидубської сільської ради Лубенського району Рівненської області № 655 від 24 липня 2018 року вказані у запитах громадяни в сільську раду для підтвердження факту вирощування та реалізації ВРХ не звертались, довідки про самостійне вирощування, розведення, відгодівлю продукції тваринництва (ВРХ) громадянам, які були зазначені у запитах не видавалися, вказані у запиті громадяни на територіях зазначених вище сільських рад не зареєстровані та не проживають (т. 2 а. с. 96 - 107). Зазначене свідчить про невідповідність місцезнаходження фізичних-осіб-здавачів ВРХ.

Також в ході перевірки податковим органом отримано лист Оперативного управління ГУДФС у Чернівецькій області від 17 липня 2018 року №629/вн/24-13-21-03, відповідно до якого встановлено, що у власності фізичних осіб, через яких ПП "Надія-Є" здійснювало заготівлю ВРХ від фізичних осіб-здавачів, не зареєстровані вантажні бортові транспортні засоби. До перевірки не надано товарно-транспортних документів, що підтверджують факт перевезення ВРХ від фізичних осіб-здавачів ВРХ до ПП «Надія-Є». У зв`язку з цим не ідентифіковано фактичних місць отримання (зберігання), а також транспортування ВРХ до місця їх поставки позивачу. На підставі вказаного, враховуючи те, що населені пункти здавачів ВРХ знаходяться на значних відстанях від забійного цеху ПП «Надія-Є» (більше 200 - 250 км), а також відсутність власних чи орендованих транспортних засобів, податковим органом зроблено висновок, що реальність здійснення вказаних господарських операцій є неможливою.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені контролюючим органом неузгодженості є суттєвими, оскільки позбавляють можливості ідентифікувати осіб - здавачів ВРХ, як наслідок, викликають сумніви у достовірності підписів здавачів ВРХ, що містяться у формах №ПК-2 та приймальних квитанціях, наданих позивачем. Крім того, позивачем як до перевірки, так і в ході судового розгляду не надано товарно-транспортних накладних, які в даному випадку є обов`язковими для встановлення транспортування ВРХ від здавачів до місця переробки. Також суд першої інстанції погодився з висновками контролюючого органу щодо неможливості встановити походження товару, оскільки позивачем не надано документів ідентифікації ВРХ (зокрема паспортів з ідентифікації тварин). За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що надані позивачем документи на підтвердження здійснення господарських операцій - придбання ВРХ у фізичних осіб в даному випадку складені з порушенням правил, закріплених в Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положенні № 88, Порядку № 118, а відповідач дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач занизив дохід у періоді, що перевірявся, на загальну суму 6824720 грн, а відтак, податкове повідомлення-рішення є правомірним та не підлягає скасуванню.

Щодо посилань позивача на висновок експертизи, наданий на підтвердження доводів про неправомірність висновків перевірки, суд першої інстанції зазначив, що такий висновок здійснений судовим експертом без урахування особливостей оформлення документації, що складаються, зокрема, при здійсненні господарських операцій із закупівлі сільськогосподарських продуктів та їх обліку, що регламентовані постановою правління Укоопспілки від 29 травня 2000 року № 118, а також чинного на момент здійснення спірних господарських операцій із закупівлі ВРХ Положення про ідентифікацію і реєстрацію великої рогатої худоби, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики України 17 вересня 2003 року №342. Відповідно, надані первинні документи не були перевірені на предмет відповідності вказаним вище положенням, а відтак, висновкам перевірки не надано оцінку в повній мірі.

При цьому, суд зазначив, що господарські операції позивача з ТОВ «Компанією «Зевс ЛТД», реальність яких позивач обґрунтовує в позові, стосуються переробки ВРХ, та не заперечуються в акті документальної планової перевірки. Відтак, такі доводи позивача, наведені в обґрунтування неправомірності оскаржуваного рішення, є безпідставними.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування об`єкта оподаткування податком на прибуток наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Тобто, первинний документ має містити відомості про господарську операцію, в свою чергу визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Так, у вересні 2016 року та грудні 2017 року позивач придбав у мешканців Рівненської та Житомирської областей 470 голів ВРХ на загальну суму 6824720,00 грн, що підтверджується копіями прийомних квитанцій, на яких містяться підписи осіб про отримання коштів за здану ВРХ. Після придбання худоби оформлялись звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт. У зазначених звітах містяться відомості щодо використання коштів, а саме: прізвище здавача, виплачена йому сума та номер прийомної квитанції. З метою переробки придбаної ВРХ позивач уклав договір № 7-ДС від 22 серпня 2016 року з ТОВ «Компанія «Зевс Лтд», відповідно до умов якого Замовник (позивач) доручив, а Виконавець зобов`язався виконати роботу з переробки давальницької сировини ВРХ, свиней (далі - тварин) в живій вазі у готову продукцію, а Замовник зобов`язався прийняти готову продукцію і оплатити проведену роботу. На виконання умов договору позивачем на підставі актів прийому-передачі сировини від 9 вересня 2016 року, та в подальшому 8 та 21 грудня 2017 року передано на переробку 470 голів ВРХ. Після переробки готова продукція (м`ясо блочне заморожене та субпродукти) передана Замовнику, що підтверджується податковими накладними, актами прийому-передачі готової продукції від 12 вересня 2016 року, 12 та 22 грудня 2017 року. Також ТОВ «Компанія «Зевс Лтд» виставлені рахунки-фактури для оплати послуг по переробці давальницької сировини. Відповідно до виписки банку вартість послуг була оплачена позивачем в безготівковому порядку. Крім зазначених первинних документів, факт передачі позивачем ВРХ на переробку підтверджується листом ТОВ «Компанія «Зевс Лтд» № 264 від 13 грудня 2018 року. Отримана від ТОВ «Компанія «Зевс ЛТД» готова продукція - м`ясо, була реалізована позивачем на експорт в Республіку Білорусь, що підтверджується контрактами № 22/08 від 22 серпня 2016 року, № 07/12 від 7 грудня 2017 року, № 15/12 від 15 грудня 2017 року, № 19/12 від 19 грудня 2017 року, специфікаціями, митними деклараціями, міжнародними товарно-транспортними накладними (CMR). сертифікатами про походження товару, інвойсами.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що надані Приватним підприємством «Надія-Є» первинні документи документально підтверджують його господарські операції зі здавачами ВРХ та відповідають вимогам Податкового кодексу України, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положенню про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24 травня 1995 року. При цьому апеляційний суд зауважив, що суд першої інстанції не врахував, що заготівельник не наділений повноваженнями ідентифіковувати особу - здавача великої рогатої худоби. Разом з тим під час придбання худоби заготівельником оформлені всі документи, необхідні для подальшої передачі її на переробку (приймальні квитанції, паспорт ВРХ).

Апеляційний суд, з посиланням на висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 6 лютого 2018 року у справах № 821/589/17, №816/166/15-а, зазначив, що товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом. Тобто, транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару. Тому за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, неподання такого документа, як товарно-транспортна накладна, не може свідчити про відсутність реальних господарських операцій, витрати на які позивачем віднесено до складу витрат.

Щодо неподання позивачем документів про реальне походження ТМЦ (зокрема, паспортів з ідентифікації тварин), що унеможливлює встановлення виробника та походження товару, суд апеляційної інстанції зазначив, що у позивача не могло бути в наявності паспортів ВРХ, так як вони разом з худобою здані на підприємство - переробник (ТОВ «Компанія «Зевс Лтд»), яке, в свою чергу, повинно було надіслати їх до Агентства з ідентифікації і реєстрації тварин.

Апеляційний суд визнав безпідставним посилання суду першої інстанції на лист Агентства з ідентифікації і реєстрації тварин №716/9-11 від 16 липня 2018 року, згідно з яким, як зазначив суд, відсутні відомості про переробку тварин із паспортами, вказаними у закупівельних відомостях, що придбавалися у фізичних осіб Житомирської та Рівненської областей, оскільки цей документ не містить інформації, яка зазначена судом першої інстанції в рішенні. Помилковим визнано і посилання суду першої інстанції на документ, який не має статусу нормативно-правового акту, а саме на Порядок застосування форм первинної документації з обліку закупівель сільськогосподарських продуктів та сировини, затверджений Постановою Правління центральної спілки споживчих товариств від 29 травня 2000 року № 118 за погодженням з Держкомстатом України.

Також суд апеляційної інстанції визнав прийнятним висновок судово-економічної експертизи, наданий в обґрунтування неправомірності висновків перевірки. Також погодився з доводами позивача про те, що господарські операції позивача з ТОВ «Компанією «Зевс ЛТД» мали реальний характер.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, ГУ ДФС подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції надав оцінку не тим господарським операціям, які ставляться під сумнів контролюючим органом. Так, питання переробки голів ВРХ жодним чином не заперечується актом документальної планової перевірки. Предметом спору є реальність оформлених господарських операцій ПП «Надія-Є» із фізичними особами-здавачами ВРХ, яких згідно з первинними документами не ідентифіковано, а в самих первинних документах (які обмежуються приймальними квитанціями та авансовими звітами) наведені недостовірні дані, такі як місце проживання вказаних осіб, їх реєстраційні номера як платників податків (РНОКПП). Також, на переконання ГУ ДФС, за відсутності обов`язкових документів на переміщення товару - товарно-транспортних накладних, неможливо дослідити питання транспортування ВРХ від здавачів до місця переробки. Скаржник не погоджується з позицією суду апеляційної інстанції, що платник податків не зобов`язаний перевіряти дані здавачів ВРХ, оскільки формування первинних бухгалтерських документів, які стали підставою формування витратної частини по операціям із закупівлі ВРХ, лежить саме на суб`єкті господарювання. Тому, на переконання ГУ ДФС, правильними є висновки суду першої інстанції щодо порушення платником податкового законодавства. ГУ ДФС зазначає, що ідентичні ТМЦ, які задекларовані ПП «Надія-Є» як отримані від вказаних фізичних осіб, є в наявності та використані в господарській діяльності ПП «Надія-Є», що підтверджується даними регістрів бухгалтерського обліку. Отже, товари на загальну суму 6824720 грн є такими, що безоплатно отримані; надходження активів (ВРХ) загальною вартістю 6824720 грн призвело до зростання власного капіталу ПП «Надія-Є», тому безоплатно отримані активи загальною вартістю 6824720 грн є доходом у розумінні п. 5 П(С)БО 15 «Доходи».

Крім того, скаржник посилається на те, що судом апеляційної інстанції взято до уваги надану позивачем експертизу лише в частині, яка стосується висновків щодо не підтвердження викладених в акті перевірки висновків. А в іншій частині, зокрема, щодо документального підтвердження заниження ПП «Надія-Є» податку на прибуток за 2017 рік в сумі 24,3 тис. грн цей висновок залишено поза увагою.

Разом з тим, на переконання скаржника, неприйнятним є висновок експерта в частині щодо не підтвердження документально відповідних нарахувань по податку на прибуток у зв`язку з тим, що експертом досліджувались первинні документи, а не сама реальність господарських операцій. Також ГУ ДФС звертає увагу на те, що в експертизі зазначені відомості, які не відповідають дійсності, зокрема в частині, що прийомні квитанції містять підписи осіб про отримання грошових коштів за здану ВРХ. Проте в багатьох квитанціях, наприклад, №239ф, №238ф гр. №234ф, №237ф, №235ф відсутні підписи про одержання коштів гр. ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та іншими.

Від ПП «Надія-Є» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивач, посилаючись на правильність висновків апеляційного суду і безпідставність доводів контролюючого органу, просить постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. Позиція Підприємства полягає у реальності господарських операцій, які призвели до змін у майновому стані позивача, отримані від фізичних осіб-здавачів товари - ВРХ перероблені та реалізовані, що підтверджено належним чином складеними первинними документами.

Також відповідач заявив клопотання про заміну сторони Головного управління ДФС у Чернівецькій області на його правонаступника - Головне управління ДПС у Чернівецькій області.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» Головне управління ДФС у Чернівецькій області реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління ДПС у Чернівецькій області.

У зв`язку з викладеним, суд вважає за можливе задовольнити клопотання про заміну сторони у справі, замінивши відповідача Головне управління ДФС у Чернівецькій області його правонаступником Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області, для якого відповідно до статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і дотримання ним норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким внесено зміни, зокрема, щодо меж касаційного перегляду, підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін, підстав для задоволення касаційної скарги і скасування судових рішень.

Водночас, пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частин першої - другої статті 341 КАС України (в редакції чинній до 8 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частин першої-третьої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відповідно до статті 244 КАС України (в редакції діючій з 15 грудня 2017 року), під час ухвалення рішення суд вирішує: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави допустити негайне виконання рішення; 7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відомості про обставини справи, на підставі яких суд приймає відповідне рішення по суті, повинні бути достовірними, тобто відповідність доказу об`єктивній дійсності є його безсумнівність, яка обумовлена зібраними матеріалами справи; достатніми, що відображається в наявності такої системи належних, допустимих, достовірних доказів, які отримані в результаті всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин, пов`язаних з предметом справи та всієї сукупності зібраних у ній доказів і яка достовірно встановлює всі обставини справи; належними, тобто властивість доказу, яка характеризує зв`язок відомостей і які становлять його зміст з обставинами, які підлягають доказуванню; допустимими, тобто відповідними процесуальній формі їх одержання, єдиною загальною вимогою недопустимості доказів є виявлення порушень закону при їх збиранні.

Виконання завдань адміністративного судочинства залежить від встановлення адміністративним судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 75 КАС України).

Приписи статті 76 КАС України встановлюють, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на встановлені судами обставини справи та доводи заявника касаційної скарги, предметом доказування у цій справі було:

- реальність отримання ВРХ від фізичних осіб - здавачів ВРХ, зазначених у приймальних квитанціях форм №ПК-2 та звітах про використання коштів, на загальну суму 6824720 грн;

- правильність відображення собівартості реалізованих товарів, робіт, послуг в рядку 2050 Звіту про фінансові результати (форма № 2м) за 2017 рік в сумі 134910 грн.

Тобто, податкове повідомлення-рішення, яке є предметом спору у цій справі, складається з сум податку на прибуток, нарахованих контролюючим органом за результатами встановлення двох самостійних порушень норм податкового законодавства.

З огляду на зміст судових рішень, суди попередніх інстанцій навели висновки Акта перевірки виключно в частині заниження позивачем доходів в сумі 6824720 грн, залишивши поза увагою інші висновки контролюючого органу, які стосуються нарахувань за спірним податковим повідомленням-рішенням.

При цьому, навівши висновки Акта перевірки, які стали однією з підстав для прийняття податкового повідомлення-рішення №, суди визначили предмет доказування у цій частині позовних вимог.

Перевіряючи правильність висновків судів щодо правових наслідків в межах цього предмета доказування, суд касаційної інстанції виходить з такого.

Згідно з вимогами статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Отже, наведеними нормами передбачено, по-перше, обов`язок платника податків вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, крім того, надавати посадовим особам контролюючого органу документи, необхідні для проведення контролюючим органом перевірки, крім випадків їх виїмки або іншого вилучення правоохоронними органами.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансовій звітності визначає Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затверджений наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року №290. Критерії визнання доходу, наведені в цьому Положенні (стандарті), застосовуються окремо до кожної операції. Проте ці критерії потрібно застосовувати до окремих елементів однієї операції або до двох чи більше операцій разом, якщо це випливає із суті такої господарської операції (операцій). Згідно з пунктом 5 Положення дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

Відповідно до пункту 7 цього Положення до складу інших доходів, зокрема, включаються дохід від реалізації фінансових інвестицій; дохід від неопераційних курсових різниць та інші доходи, які виникають у процесі господарської діяльності, але не пов`язані з операційною діяльністю підприємства. Пункт 21 Положення встановлює, що дохід відображається в бухгалтерському обліку в сумі справедливої вартості активів, що отримані або підлягають отриманню. Якщо безоплатно отриманий актив забезпечує надходження економічних вигід протягом кількох звітних періодів, то доходи визнаються на систематичній основі (наприклад, у сумі нарахованої амортизації) протягом тих звітних періодів, коли надходять відповідні економічні вигоди.

Підпунктом 14.1.13 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що безоплатно надані товари, роботи, послуги: а) товари, що надаються згідно з договорами дарування, іншими договорами, за якими не передбачається грошова або інша компенсація вартості таких товарів чи їх повернення, або без укладення таких договорів; б) роботи (послуги), що виконуються (надаються) без висування вимоги щодо компенсації їх вартості; в) товари, передані юридичній чи фізичній особі на відповідальне зберігання і використані нею.

Відповідно до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 7 лютого 2013 року № 73, витрати - зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).

Основним документом, який регулює формування витрат у бухгалтерському обліку, є Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року № 318. Пункти 5 - 7 Положення визначають, що витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань. Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені. Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені

Отже, об`єктом справляння податку на прибуток є фінансовий результат до оподаткування (прибуток або збиток), визначений у фінансовій звітності підприємства, за правилами бухгалтерського обліку та відкоригований на різниці, передбачені ПК України. Обов`язковою умовою виникнення у платника права на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів. При цьому, наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Водночас, товарно-матеріальні цінності, передані суб`єктові господарювання безкоштовно призводять до збільшення активу та зростання майбутніх економічних вигод, відповідно, визнаються доходом платника.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 16 липня 1999 року N 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон N 996-XIV) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону N 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Водночас за відсутності факту придбання / реалізації товарів (робіт, послуг) відповідні суми не можуть включатися до складу доходів / витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкових зобов`язань та податкового кредиту для цілей оподаткування податком на додану вартість навіть за наявності формально складених документів або сплати грошових коштів.

Відповідно до сталої судової практики (зокрема, постанова Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 826/11531/14, постанови Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 2а-19379/11/2670, від 19 листопада 2019 року у справі № 826/487/16) надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом. Про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв`язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; відсутність первинних документів обліку.

Отже, при оцінці обґрунтованості заявленої податкової вигоди адміністративний суд має оцінити обставини вчинення відповідних господарських операцій в їх сукупності та дослідити фактичні правовідносини учасників поставок, перевірити дійсний рух активів у процесі виконання операцій та встановити зв`язок складених первинних документів з реальними фактами господарської діяльності.

Колегія суддів звертає увагу, що в Акті перевірки контролюючий орган зазначає про наявність та використання в господарській діяльності (за даними бухгалтерського обліку) товарів ідентичних задекларованим по операціях з фізичними особами, проте, відповідач заперечує факт отримання їх саме від фізичних осіб-здавачів ВРХ, зазначених у приймальних квитанціях форм №ПК-2 та звітах про використання коштів, на загальну суму 6824720 грн. Ці документи, на переконання контролюючого органу, містять суттєві недоліки, які позбавляють їх юридичного значення та можливість використання у бухгалтерському обліку.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає слушними доводи ГУ ДФС, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі предмета доказування у цій справі, встановивши протиправність висновків контролюючого органу з огляду на доведений факт отримання ВРХ, що спричинило реальні зміни майнового стану платника податків, та доведеність використання отриманої великої рогатої худоби в господарській діяльності позивача, зокрема, факту переробки продукції та її подальшої реалізації в Республіку Білорусь.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оцінці у цій справі підлягало встановлення реальної можливості фізичних осіб реалізувати (здати) на адресу ПП «Надія-Є» великої рогатої худоби з урахуванням часу, місця знаходження ВРХ, обсягу матеріальних ресурсів та дотримання умов, необхідних для вирощування, відгодовування і реалізації ВРХ, можливість її ідентифікації.

При цьому, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до статті 9 Закону N 996-XIV неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Варто зауважити, що Верховний Суд та Верховний Суд України неодноразово звертав увагу, що господарська операція визнається легітимною у разі повної дієздатності всіх її учасників. Всі первинні документи можуть прийматись як докази здійснення господарських операцій, якщо вони оформлені належним суб`єктом. Обставини справи повинні бути встановлені в повному обсязі на підставі належних, допустимих та достатніх доказів без будь-яких сумнівів та суперечностей.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що встановлені контролюючим органом недоліки наданих до перевірки документів у своїй сукупності позбавляють надані позивачем докази сили первинних документів, що підтверджують факт здійснення господарських операцій саме з фізичними особами-здавачами ВРХ, яких неможливо ідентифікувати з огляду на невідповідність зазначених РНОКПП та місцезнаходження цих осіб.

Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в межах цієї справи, з урахуванням виявлених недоліків первинних документів, необхідним документом для підтвердження фактичного переміщення придбаної ВРХ від зазначених осіб є товарно-транспортна накладна, яка позивачем не надана. При цьому, з огляду на те, що населені пункти здавачів ВРХ знаходяться на значних відстанях від забійного цеху ПП «Надія-Є», а також відсутність власних чи орендованих транспортних засобів, обґрунтованими є сумніви відповідача щодо можливості реального здійснення вказаних господарських операцій.

З огляду на зміст рішення суду першої інстанції, під час судового розгляду позивач не зміг пояснити причини встановленої недостовірності даних щодо фізичних осіб-здавачів ВРХ, вказаних у документах, що підтверджують їх придбання, як і не зміг підтвердити можливість транспортування ВРХ до місця їх поставки позивачу.

Колегія суддів вважає помилковим посилання суду апеляційної інстанції на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 6 лютого 2018 року у справах №821/589/17 та №816/166/15-а, відповідно до якого відсутність ТТН на транспортування продукції не може автоматично свідчити про безтоварність господарської операції за наявності інших належних доказів, з огляду на що певні недоліки у ТТН або відсутність певних ТТН не може спричиняти для позивача негативних наслідків в аспекті свідчення про безтоварність господарської операції, оскільки Верховний Суд у зазначених справах встановив підтвердження господарських операцій позивача іншими належними і допустимими первинними документами, як підстави формування бухгалтерського обліку.

Також суд першої інстанції правильно звернув увагу на вимоги Положення про ідентифікацію і реєстрацію великої рогатої худоби, затверджене Наказом Міністерства аграрної політики України 17 вересня 2003 року №342 (далі - Положення №342), яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин, і передбачало обов`язковість ідентифікації та реєстрації усієї великої рогатої худоби, яка перебуває, розводиться або утримується на території України.

Це Положення №342 було обов`язковим для всіх юридичних і фізичних осіб, що займаються розведенням та утриманням великої рогатої худоби, здійснюють її продаж, забій, утилізацію, надають послуги зі штучного осіменіння та організовують виставки за участю великої рогатої худоби.

Відповідно до пункті 1.4 Положення №342 ідентифікація і реєстрація великої рогатої худоби запроваджується з метою:

одержання оперативної і надійної інформації про поголів`я великої рогатої худоби щодо статі, віку, породи та його місцезнаходження для поліпшення управління і прогнозування ринків продукції скотарства;

охорони території України від епізоотичних захворювань;

контролю за санітарним станом, якістю і походженням продукції скотарства;

оптимізації запровадження планів ветеринарної медицини щодо попередження (профілактики), ветеринарного контролю, лікування та ліквідації інфекційних, інвазійних і незаразних хвороб;

контролю за переміщеннями тварин усередині країни та при їх експорті і імпорті;

забезпечення дотримання вимог законодавства з племінної справи у тваринництві;

оптимізації розробки і виконання селекційних програм, організації технологічних систем у скотарстві та підвищення достовірності інформації при сертифікації племінних (генетичних) ресурсів;

забезпечення візуальної ідентифікації кожної тварини в стаді;

підтвердження права власності на тварин.

Пункт 1.6 Положення № 342 встановлює, що ідентифікація і реєстрація великої рогатої худоби включає такі процеси: реєстрацію господарства; оформлення замовлення; нумерацію тварин шляхом прикріплення бирок з ідентифікаційним номером; облік ідентифікованих тварин у господарстві; реєстрацію ідентифікованих тварин у Реєстрі тварин; оформлення і видачу паспорта тварини; реєстрацію в Реєстрі тварин інформації про переміщення, загибель (падіж), забій, утилізацію тварин тощо.

Після ідентифікації тварини шляхом прикріплення бирок власник/утримувач заповнює реєстраційну картку великої рогатої худоби, за винятком даних про стан здоров`я. Заповнена реєстраційна картка великої рогатої худоби в триденний термін надсилається власником/утримувачем до Агентства через агента з ідентифікації. Власник/утримувач має право на переміщення тварини лише в разі, якщо тварина ідентифікована відповідно до розділу 3 цього Положення, зареєстрована в Реєстрі тварин та на неї видані паспорт тварини (пункти 5.1 і 6.1 Положення №342).

Колегія суддів вважає правильним зауваження суду апеляційної інстанції, що посилання суду першої інстанції на лист Агентства з ідентифікації і реєстрації тварин №716/9-11 від 16 липня 2018 року є незмістовним, оскільки в ньому відсутня інформація, яку суд першої інстанції визнав встановленою.

При цьому, суд першої інстанції, а так само і суд апеляційної інстанції, повинні були вжити заходи задля отримання звітів про рух поголів`я тварин ВРХ власника ПП «Надія-Є» () за період з 1 січня 2016 року по 31 березня 2018 року, які зазначені як додатки до вказаного листа, з метою встановлення відомостей про переробку тварин із паспортами, вказаними у закупівельних відомостях, що придбавалися у фізичних осіб Житомирської та Рівненської областей.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у позивача не могло бути в наявності паспортів ВРХ, оскільки вони разом з худобою здані на підприємство - переробник (ТОВ «Компанія «Зевс Лтд»), яке, в свою чергу, повинно було надіслати їх до Агентства з ідентифікації і реєстрації тварин.

Проте матеріали справи не містять відомостей щодо вжиття апеляційним судом заходів задля отримання необхідних для розгляду справи відомостей, зокрема, від Агентства з ідентифікації і реєстрації тварин.

Натомість встановлення цих обставин має суттєве значення для вирішення цього спору, оскільки стосуються висновків контролюючого органу в частині неможливості ідентифікації тварин, відсутності документів реального походження ВРХ, що унеможливлюють встановлення виробника та походження товару.

Щодо наданого позивачем висновку експерта, колегія суддів погоджується з доводами ГУ ДФС, що такий не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки експерт досліджував питання належного документального оформлення господарських операцій і правильність відображення цих операцій в бухгалтерському обліку Підприємства, а не питання підтвердження реального здійснення таких операцій з урахуванням неможливості ідентифікації осіб - здавачів ВРХ. Слушними є доводи контролюючого органу щодо невідповідності зазначення експертом, що усі прийомні квитанції містять підписи осіб про отримання грошових коштів за здану ВРХ, дійсним обставинам справи, зокрема, наявним в матеріалах справи копіям прийомних квитанцій. Разом з тим, цей висновок може бути застосований до спірних правовідносин лише в частині правильності оформлення Звіту про фінансові результати (форма № 2м) за 2017 рік, висновки якого в цій частині залишені судами поза увагою.

Доречними є посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 24 квітня 2018 року №808/1077/17, в якій викладено правову позицію щодо застосування статті 77 КАС України, а саме: у разі надання контролюючим органом доказів, які і свідчать, що платником податків не було відображено у податковому обліку та задекларований отриманий прибуток, або документи, на підставі яких платник податків задекларував свої податкові зобов`язання містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростувати ці доводи.

Цей висновок було застосовано і судом першої інстанції, проте, з огляду, на вищевикладене, обставини справи були встановлені не у повному обсязі, не надано оцінки іншому встановленому в Акті перевірки порушенню, що призвело до ухвалення судового рішення, яке не в повному обсязі вирішує спір, що виник між сторонами.

Обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Тобто, цей принцип зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

З огляду на наведене, Верховний Суд не може визнати законними і обґрунтованими рішення судів попередніх інстанцій, оскільки не встановлення і не надання правової оцінки обставинам справи, що входять до предмета доказування у справі, а так само не встановлення судами предмета доказування у справі (щодо зайвого відображення собівартості реалізованих товарів, робіт, послуг в рядку 2050 Звіту про фінансові результати (форма № 2м) за 2017 рік в сумі 134910 грн), свідчить про недотримання судами вимог процесуального закону щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи, невжиття належних та достатніх заходів для встановлення фактичних обставин справи, шляхом виявлення та витребування доказів, зокрема, з власної ініціативи.

Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Частиною четвертою зазначеної статті встановлено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що порушення норм процесуального права допустили обидві інстанції, судові рішення у цій справі підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи з перевіркою їх належними та допустимими доказами, надати належну правову оцінку кожному доказу окремо та у їх сукупності. Судове рішення, з урахуванням встановлених обставин та зібраних доказів, повинно містити обґрунтування, чому суд приймає або відхиляє той чи інший доказ, надавши правову оцінку усім доводам сторін в межах заявленого позову.

Керуючись статтями 341, 345, 353, 355, 356, 359 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Чернівецькій області, правонаступником якого є Головне управління ДПС у Чернівецькій області, задовольнити частково.

Постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 1 серпня 2019 року та рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 8 травня 2019 року у справі №824/133/19-а скасувати.

Справу №824/133/19-а направити на новий розгляд до Чернівецького окружного адміністративного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіМ.М. Гімон М.Б. Гусак Є.А. Усенко