Справа № 200/12599/19-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2020-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року справа №200/12599/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Геращенка І.В.

Сіваченка І.В.

за участю секретаря судового засідання Кобець О.А.

за участю сторін по справі:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду (суддя Галатіна О.О.) від 10 грудня 2019 року (повний текст рішення складено 10 грудня 2019 року у м.Слов`янську) по справі №200/12599/19-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність щодо ненарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за період часу з червня по грудень 2016 року (з розрахунку за кожний місяць) та за період часу з січня по жовтень 2017 року (з розрахунку за кожний місяць); стягнення не виплачену індексацію грошового забезпечення за період часу з червня по грудень 2016 року (з розрахунку за кожний місяць) на суму 3375,17 грн.; стягнення коштів за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 24.01.2019 року станом на дату постановлення рішення по суті спору, виходячи з середнього заробітку за весь час затримки 16091,92 грн. та місяців фактичної затримки; зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2019 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення з червня по грудень 2016 року та з січня по жовтень 2017 року (з розрахунку за кожний місяць); стягнуто не виплачену індексацію грошового забезпечення з червня по грудень 2016 року та з січня по жовтень 2017 року в розмірі 3375,17грн.; стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 20000,00 грн.. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Позивач не згоден з рішенням суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення суми середнього заробітку за час затримки в розрахунку виплати індексації грошового забезпечення з червня по грудень 2016 року та з січня по жовтень 2017 року в розмірі 3375,17 грн..

Позивач зазначає, що в позові він просив стягнути кошти за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 24.01.2019 року станом на дату постановлення рішення по суті спору, виходячи з середнього заробітку за весь час затримки 16091,92 грн. та місяців фактичної затримки, а суд помилково вказує в рішенні про те, що при розмірі невиплаченого заробітку 3375,17 грн. він просив стягнути компенсацію за затримку розрахунку 160091,92 грн..

Також, судове рішення не містить жодного посилання на те, що відповідач є органом державної влади, що фінансування здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи, жодним чином не можуть обмежувати в отриманні компенсації коштів за час затримки розрахунку при звільненні в тому розмірі, як це передбачено діючим законодавством України, а саме з дати звільненні 24.01.2019 року, станом на дату постановлення рішення по суті спору 10.12.2019 року, виходячи з середнього заробітку за весь час затримки 16091,92 грн. та місяців фактичної затримки, що передбачено ст.117 КЗпП України.

Крім того, рішення суду першої інстанції не містить обгрунтування щодо розрахунку стягнутої суми 20000 грн., посилання стосовно якої норми діючого законодавства був здійснений розрахунок та на підставі чого було зменшено суму коштів за затримку розрахунку при звільненні, ніж це передбачено ст.117 КЗпП України. На думку позивача, сума своєчасно виплаченого грошового забезпечення за 24 дні січня 2019 року 4965,55грн., не є значно більшою ніж не виплачена сума за індексацію в розмірі 3375,17 грн, а тому посилання суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування принципу співмірності при визначені розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки при звільненні, є безпідставними.

Посилання суду першої інстанції на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №825/325/16 є необгрунтованим, оскільки обставини справи не є тотожними. Позивач також зазначив, що судом першої інстанції не були враховані правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року по справі №6-113цс16, потановах Верховного Суду від 16.10.2019 року по справі №804/5863/17, від 07.02.2019 року по справі №804/5067/16, від 03.10.2019 року по справі №806/313/17, від 10.10.2019 року по справі №826/4108/15, від 23.05.2018 року по справі №803/1212/16.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вважає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що виходячи з асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків ГУМВС України в Донецькій області на оплату праці на 2014-2015рр. індексація заробітної плати (грошового забезпечення) особам рядового і начальницького складу проводилась при наявності коштів. Відповідач зазначив, що постановою КМУ від 18.10.2017 року №872 внесені зміни до п.2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення», доповнивши абзац 5 такою категорією, як поліцейські. Таким чином, починаючи з листопада 2017 року, грошове забезпечння поліцейських включено до переліку доходів осіб, чиї грошові доходи підлягають індексації, які одержані в гривнях на території України і не мають разового характеру. На думку відповідача, підстави для нарахування та виплати індексації за період з 01.04.2014 року по 31.10.2017 року були відсутні.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.

На адресу суду апеляційної інстанції відповідачем надіслано відзив від 13.01.2020р. №32/а-2020 на апеляційну скаргу позивача, в якому відповідач заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Зазначений відзив був підписаний представником Головного управління Національної поліції в Донецькій області М.Ф.Никипорець на підставі довіреності №8153/01/23-2019 від 11.12.2019 року.

Верховним судом у постанові 10 червня 2020 року у справі №640/10770/19 зазначено, що представництво органів державної влади і органів місцевого самоврядування під час розгляду адміністративної справи має здійснюватися адвокатом з 01 січня 2020 року в справах, провадження у яких відкрито після 30 вересня 2016 року. Якщо провадження розпочате до 30 вересня 2016 року, то представництво у судах апеляційної інстанції може здійснюватися представниками, які не мають статусу адвоката. Винятком з цього правила є окремі категорії справ, до яких віднесені трудові спори, спори щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, малозначні справи, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Частина друга статті 57 КАС України зазначає, що у справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.

Повноваження представників сторін та інших учасників справи можуть бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи (пункт 1 частини першої статті 59 КАС України).

За приписами ч.5 ст.242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи, що ця справа належить до справ незначної складності, колегія суддів дійшла висновку про те, що представником відповідача М.Ф.Никипорець надано належні докази на підтвердження повноважень щодо подання відзиву, а тому клопотання позивача від 12.07.2020р. про повернення відзиву на апеляційну скаргу - задоволенню не підлягає.

Відповідач, у судове засідання не прибув, був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до вимог частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, відзив на скаргу, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач у період з 15.08.2006 року проходив службу в органах внутрішніх справ України та згідно наказу Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 32 о/с від 24.01.2019 року звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України).

Згідно копії посвідчення серії МВ №040352 від 11.02.2019 року позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.

16.09.2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату індексації грошового забезпечення за кожний місяць з 07.11.2015 року по 24.01.2019 року.

На наведене звернення відповідач листом від 24.09.2019 року № 119зі/26/02-2019 відмовив позивачу у нарахуванні індексації та надав довідку про розмір грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 31.12.2016 року та з 01.07.2017 року по 31.12.2017 року, з якої вбачається, що індексація за період з червня 2016 року по грудень 2016 року не нараховувалась, та з 01 січня 2017 року по листопад 2017 року складає 0,00 грн.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до пункту 4 розділу ХІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому закону.

Статтею 94 Закону України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року № 580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

За приписами частини 5 цієї статті грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

У відповідності до ст.ст. 2,4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон № 1282-ХІІ) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Приписами частини другої статті 5 Закону № 1282-ХІІ передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, згідно пункту 1-1 якого підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотків. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2013 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищував поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що індексація доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін є державною гарантією надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян, у тому числі військовослужбовцям. Оскільки індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним зі способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.

За таких обставин доводи відповідача стосовно відсутності видатків на виплату індексації грошового забезпечення, колегією суддів не прийнято до уваги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року по справі № 825/874/17.

Посилання відповідача на те, що індексація грошового забезпечення повинна здійснюватись лише з набранням чинності постановою КМУ №782, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки така індексація прямо передбачена положеннями Закону України «Про Національну поліцію» та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції суду дійшов висновку про те, що судом першої інстанції правомірно зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з червня по грудень 2016 року та з січня по жовтень 2017 року.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 24.01.2019 року станом на дату постановлення рішення по суті спору, виходячи з середнього заробітку за весь час затримки 16091,92 грн. та місяців фактичної затримки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" №95, ратифікованої Україною 30.06.1961р., незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

У відповідності до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки; вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум; відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно частини 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, в якій зазначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 викладені наступні правові висновки: «Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.»

Необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наявність між сторонами спору про належні позивачу при звільненні суми індексації грошового утримання, колегія суддів вважає правомірним застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин частини другої статті 117 КЗпП України та критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку.

Процедура нарахування середнього заробітку працівника визначається за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За правилами пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно з довідкою відповідача від 12.08.2019р. №538 (а.с.19) середня заробітна плата позивача за 2 місяці становить 16091,92грн., середньоденний розмір -527,60 грн..

Позивач просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 24.01.2019 року станом на дату постановлення рішення по суті спору, виходячи з середнього заробітку за весь час затримки 16091,92 грн. та місяців фактичної затримки.

Між сторонами не має спору щодо правильності визначення середньої зарабітної плати позивача.

За період з 24.01.2019 року по дату прийняття судом першої інстанції рішення 10.12.2019р. було 224 робочих днів, а тому, середній заробіток позивача за цей період складає 118 182, 40 грн.( 527,60 грн. х 224 робочий день).

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, датою закінчення проходження позивачем військової служби є 24 січня 2019 року, з позовом про нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивач звернувся 22 жовтня 2019р.

Рішенням у цій справі стягнуто на користь позивача не виплачену індексацію грошового забезпечення з червня по грудень 2016 року та з січня по жовтень 2017 року в розмірі 3375,17грн..

Позивач просить стягнути компенсацію за затримку розрахунку 118 182, 40 грн., що набагато перевищує розмір невиплаченої суми - 3375,17 грн..

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає правомірним застосування судом першої інстанції у спірних правовідносинах критеріїв зменшення розміру відшкодування.

Посилання позивача на ті обставини, що сума своєчасно виплаченого грошового забезпечення за 24 дні січня 2019 року 4965,55грн., не є значно більшою ніж не виплачена сума за індексацію в розмірі 3375,17 грн., колегією суддів не прийнято до уваги, оскільки сума за індексацію в розмірі 3375,17 грн. була стягнута на користь позивача не за один місяць, а за період з червня по грудень 2016 року та з січня по жовтень 2017 року.

У відповідності до вимог частини 5 статті 242 КАС України суд при вирішенні цієї справи застосовує останні правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, а тому посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 27.04.2016 року по справі №6-113цс16, постанови Верховного Суду від 16.10.2019 року по справі №804/5863/17, від 07.02.2019 року по справі №804/5067/16, від 03.10.2019 року по справі №806/313/17, від 10.10.2019 року по справі №826/4108/15, від 23.05.2018 року по справі №803/1212/16, колегією суддів не прийнято до уваги.

Згідно частини 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними і допустимими доказами.

Позивач не навів аргументів на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і не надав доказів в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача в частині встановлення відповідачу строку для подання до суду звіту про виконання рішення суду.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Судова колегія дійшла висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційні скарги і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2019 року по справі №200/12599/19-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2019 року по справі №200/12599/19-а - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частина постанови прийнята у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 28 липня 2020 року.

Постанова у повному обсзі складена та підписана 30 липня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 28 липня 2020 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: І.В. Геращенко

І.В. Сіваченко