Справа № 160/6324/20
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2020-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2020 року Справа № 160/6324/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю "ККМ" до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа - ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування постанов про накладення штрафу, -
Товариство з обмеженою відповідальністю "ККМ" з урахуванням уточненої позовної заяви звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), в якій просить суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Статьєвої Ауріки Василівни від 03.03.2020 про накладення штрафу за виконавчим провадженням № 60938961;
22.07.2020 року від Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування вказаного відділ зазначив, що спірні постанови винесені із дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а позовна заява ТОВ "ККМ" є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. До того ж, відповідно до п. 44.3, п. 44.5 ст. 44 Податкового кодексу України, платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом визначених законодавством термінів, але не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статей 39 та 39-2 цього Кодексу) з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності, та документів, пов`язаних з виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, - не менш як 1095 днів з дня здійснення відповідної господарської операції (для відповідних дозвільних документів - не менш як 1095 днів з дня завершення терміну їх дії). У разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов`язаний у п`ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити (із наданням оформлених відповідно до законодавства документів, підтверджуючих настання події, що призвела до такої втрати, пошкодження або дострокового знищення документів) контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації, надано авторизацію відповідно до Митного кодексу України або дозвіл на застосування спеціальних (у тому числі транзитних) спрощень. У разі не відновлення документів, зазначених у пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, або їх повторної втрати, пошкодження чи дострокового знищення, що відбулися після використання платником податків права на їх відновлення у порядку, передбаченому цим пунктом, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності або на час виконання ним вимог митного, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. А отже боржник мав термін для звернення до відповідних органів із заявою про відновлення викрадених (втрачених) фінансово-господарських документів ТОВ «ККМ» та надати їх державному виконавцю.
У відповідності до вимог ст. 165 КАС України пояснення від третьої особи - ОСОБА_1 щодо позову або відзиву до суду не надходили.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2020 року зазначена вище справа розподілена та 11.06.2020 року передана судді Пруднику С.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 року вказану позовну заяву залишено без руху та позивачу надано було строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) робочих днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання до суду: заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням підстав для поновлення такого строку та відповідні докази щодо отримання постанов про накладення штрафу від 08.05.2020 року - 28.05.2020 року та відповідне підтвердження ознайомлення та отримання постанови про накладення штрафу від 03.03.2020 року - 02.06.2020 року; уточненої позовної заяви із копією для вручення відповідачу із зазначенням відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися.
06.07.2020 року від ТОВ "ККМ" до канцелярії суду подано уточнену позовну заяву та заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням підстав для поновлення такого строку та відповідні доказів щодо отримання постанов про накладення штрафу.
В період з 08.07.2020 року по 14.07.2020 року суддя Прудник С.В. перебував у щорічній основній відпустці.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.07.2020 року визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено ТОВ "ККМ" строк звернення до суду із позовною заявою. Прийнято до свого провадження означену позовну заяву та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Витребувано засвідчені належним чином у відповідності до вимог ст. 94 КАС України копії: від Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро): 1) виконавчих проваджень № 61431884 та № 60938961; 2) докази отримання товариством з обмеженою відповідальністю "ККМ" постанов про накладення штрафу від 03.03.2020 року та від 08.05.2020 року, постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.12.2019 року - ВП №60938961; постанов про накладення штрафу від 08.05.2020 року та від 24.06.2020 року, постанови про відкриття виконавчого провадження від 03.03.2020 року - ВП № 61431884. Від ТОВ "ККМ" : 1) постанову по накладення штрафу від 03.03.2020 року по ВП №60938961 (з копії, яка подана до суду не надається встановити суму накладення штрафу). Судом попереджено ТОВ "ККМ" та Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про можливість застосування судом заходів процесуального примусу, зокрема накладення штрафу та винесення окремої ухвали у разі невиконання вимог даної ухвали суду. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 .
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позовної заяви слід відмовити з огляду на таке.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що на виконанні у Дніпровському районному відділі ДВС Південно-Східного МРУМЮ (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження №60938961 з виконання наказу №904/3320/19 від 10.12.2019 року, який видано Господарським судом Дніпропетровської області щодо зобов`язання ТОВ «ККМ» забезпечити ТОВ «Аудиторський контроль України» можливість проведення аудиту на підставі договору №ЛКУ-77 від 11.04.2019 року про проведення аудиту фінансової звітності та надати завірені підписом уповноваженої особи ТОВ «ККМ» копії всіх документів відповідно до визначеного у договорі обсягу аудиторських послуг.
До канцелярії Дніпровського РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 25.02.2020 року надійшла заява разом з виконавчим документом за вх. №6496 про примусове виконання наказу № 904/3312/19, який видано 12.02.2020 року Господарським судом Дніпропетровської області про зобов`язання ТОВ "ККМ" виконати вище зазначені вимоги виконавчого документа.
19.03.2020 року до Дніпровського районного В ДВС надійшла заява за вх. №73 від керівника ТОВ «ККМ» щодо закінчення виконавчого провадження в порядку 19 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що були викрадені фінансово-господарські документи ТОВ «ККМ».
22.05.2020 року на адресу боржника ТОВ «ККМ» направлялась вимога щодо зобов`язання боржника надати до відділу ДВС підтвердження стосовно виконання вимог виконавчого документа протягом 10 днів у повному обсязі.
Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.
Згідно вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Отже, висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Слід зазначити, що відповідно до частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на момент звернення ТОВ «ККМ» з відповідною до суду позовною заявою, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому Законом.
Отже, у даному випадку, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
У зазначених постановах Велика Палата Верховного Суду зазначила, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законодавством умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в Законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Така пряма вказівка, зокрема, міститься у частині другій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка набула чинності 05 жовтня 2016 року, та відповідно до якої внесені зміни в ЦПК України. Ця редакція нормативного документа підлягає застосуванню у справі відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України.
У нашому випадку, спірні правовідносини виникли з приводу оскарження постанов про накладення штрафу в рамках виконавчих проваджень задля примусового виконання органом державної виконавчої служби наказів, які було видано Господарським судом Дніпропетровської області.
Разом з цим, суд зазначає, що з наведеного можливо дійти також висновку і про те, що пряма вказівка, зокрема, міститься у частині другій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка набула чинності 05 жовтня 2016 року, та відповідно до якої внесені зміни в ГПК України. Ця редакція нормативного документа підлягає застосуванню у справі відповідно до частини третьої статті 3 ГПК України.
Варто зазначити, що заслуговує і на увагу правова позиція, яка була викладена у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2020 р. у справі № 420/1720/20 (суддя доповідач-Кравець О.О., судді - Домусчі С. Д. та Коваль М.П.). Так, в означеній постанові суду апеляційної інстанції було розглянуто апеляційну скаргу Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія-2" до Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправними та скасування постанов про стягнення виконавчого збору та зобов`язання скасувати заходи примусового виконання. При цьому, спірні правовідносини виникли з приводу оскарження постанов про стягнення виконавчого збору в рамках виконавчих проваджень задля примусового виконання органом державної виконавчої служби наказів, які було видано Господарським судом Одеської області. Тож, в означеній постанові суду апеляційної інстанції висловлювалася думка стосовно юрисдикції адміністративного окружного суду.
Також, суд вважає за необхідне зазначити і про те, що відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Згідно ч.1 ст.6 Конвенції , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною «права на суд» (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (no. 1) [ВП], § 196). У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37). Ефективний захист сторони у справі, а отже і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (Hornsby v.(Горнсбі проти Греції), § 41; Kyrtatos v. Greece (Кіртатос проти Греції), §§ 31-32).
Хоча, за деяких обставин виконання рішення може бути відкладено, відкладання рішення не повинно порушувати право сторони на виконання рішення (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 35-37). У цьому розумінні виконання рішення повинно бути повним та вичерпним, а не частковим (Matheus v. France (Матецс проти Франції), § 58; Sabin Popescu v. Romania (Sabincu проти Франції), §§ 68-76), і рішення не може не виконуватись, бути позбавлено юридичної сили, або незаконно відкладено (Immobiliare Saffi v. Italy (Іммобільяре Саффі проти Італії) [ВП], § 74).
Відтак, враховуючи вище наведене, суд вважає, що спір у даній справі належить до юрисдикції Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Вирішуючи питання щодо правомірності винесення оскаржуваних постанов, суд виходить з наступного.
Поняття та особливості здійснення виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у Законі №1404-VIII органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону №1404-VIII).
Частиною першою статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі, зокрема виконавчих листів і наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Пунктом 16 частини третьої статті 18 Закону №1404-VIII визначено право виконавця під час здійснення виконавчого провадження накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних і посадових осіб у випадках, передбачених законом.
Отже, виконавець зобов`язаний вжити усіх необхідних заходів щодо своєчасного і в повному обсязі виконання судового рішення.
Частиною першою статті 63 Закону №1404-VIII закріплено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.
Відповідно до частини другої статті 63 Закону №1404-VIII у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) і попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (частина 3 статті 63 Закону №1404-VIII).
Відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, передбачена статтею 75 Закону №1404-VIII.
Так, згідно з частинами 1 та 2 статті 75 Закону №1404-VIIІ у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
З аналізу вищенаведених норм вбачається, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.
З цього приводу суд зазначає, що відповідно до пункту 44.5 статті 44 Податкового кодексу України у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов`язаний у п`ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації. Платник податків зобов`язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу. Однак, всупереч вищенаведеним приписам законодавства позивач доказів відновлення даних документів чи неможливості відновити їх, як і самих документів суду першої інстанції не надав.
Суд звертає увагу на те, що невжиття позивачем активних дій по відновленню фінансово-господарських документів ТОВ "ККМ", у тому числі ті, які підлягали передачі за виконавчим провадженням № 60938961 може бути розцінено, як невиконання наказів суду, оскільки саме на позивача у спірних правовідносинах покладено обов`язок ведення та, відповідно, належного зберігання документів, які стосуються фінансово-господарської діяльності Товариства.
За загальним правилом статті 77 КАС України, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона, що випливає з принципу змагальності.
Доказів стосовно заяв про втрату документів, направлених позивачем на адресу органів податкової інспекції та управління статистики до суду позивачем не надано.
Таким чином, суд вважає, що на підставі наданих боржником (позивачем) документів, державний виконавець не мав змоги та обґрунтованих підстав зробити висновки про повне виконання боржником рішення суду.
Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позивачем не виконано наказ Господарського суду Дніпропетровської області №904/3320/19 від 10.12.2019 року та наказ Господарського суду Дніпропетровської №904/3312/19 від 12.02.2020 року у повному обсязі, наявності підстав, які б об`єктивно унеможливлювали виконання судового рішення позивачем також не доведено, а тому постанови державного виконавця про накладення штрафу є правомірними та обґрунтованими.
Частинами 1, 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно зі статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про те, що головним державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Статьєва А.В. при прийнятті оскаржуваних постанов діяла на підставі та в межах своїх повноважень, а тому позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Судові витрати, які підлягають розподілу у відповідності з статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись ст. ст. 139, 241-242, 244-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позовної заяви товариства з обмеженою відповідальністю "ККМ" до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа - ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування постанов про накладення штрафу- відмовити повністю.
Розподіл судових витрат судом не здійснюється.
Рішення суду першої інстанції за наслідками розгляду справи, визначеної ст. 287 КАС України, набирає законної сили у строк та порядок визначений ст. 272 КАС України.

Рішення суду першої інстанції за наслідками розгляду справи, визначеної ст. 287 КАС України, оскаржується у строк та порядок встановлений ч. 6 ст. 287 КАС України.

Суддя С. В. Прудник