Справа № 826/9519/17
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2020-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9519/17 Головуючий у І інстанції - Добрянська Я.І.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

при секретарі: Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, згідно зі ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва" про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», в якому просила:

- визнати протиправними дії КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» щодо неналежного розгляду запиту на інформацію № 4 ОСОБА_1 від 04 липня 2017 року;

- визнати протиправними дії КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» щодо пересилання запиту на інформацію № 4 ОСОБА_1 від 04 липня 2017 року до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації;

- зобов`язати КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» повторно розглянути запит на інформацію № 4 ОСОБА_1 від 04 липня 2017 року в порядку, що передбачений Законом України «Про доступ до публічної інформації».

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 04 липня 2017 року о 14:36 год. вона надіслала на електронну адресу Відповідача запит на інформацію № 4, в якому просила надати завірені належним чином копії заяви від ОСББ «Кремінь-1» із додатками до неї та сканкопії цієї заяви направити на електронну адресу запитувача. Позивач посилається на порушення Відповідачем положень Закону України «Про доступ до публічної інформації», що полягає у фактичній відмові Відповідача у наданні запитуваної інформації, у зв`язку з чим Позивачка вважає, що її права як суб`єкта інформаційних відносин, були порушені.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року відкрито скорочене провадження та запропоновано Відповідачу надати суду письмові заперечення проти позову та всі докази на їх підтвердження, які наявні у Відповідача.

21 серпня 2017 року від Відповідача до Окружного адміністративного суду м. Києва надійшли заперечення проти позову, згідно яких просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, з огляду на правомірність відмови в частині запиту на інформацію № 4 ОСОБА_1 . Крім того вказував, що Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» є неналежним Відповідачем у даній справі, оскільки підприємство не є суб`єктом владних повноважень, дії чи бездіяльність якого підлягають розгляду або оскарженню в адміністративному суді.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 лютого 2018 року здійснено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відповідно до статей 257-262 КАС України. Призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 20 березня 2018 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 березня 2020 року закрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва" про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.

Роз`яснено Позивачці, що розгляд та вирішення даної справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу на розгляд до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі Позивачка посилається на порушення судом першої інстанції норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Доводи апеляційної скарги Позивачки зводяться до того, що спірні відносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України від 13.01.2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон № 2939-VI) і саме на підставі цього закону Позивачка звернулась до Відповідача з запитом на інформацію № 4 від 04.07.2017 року, а Відповідач, у свою чергу, розглянув цей запит на інформацію та вчинив дії на підставі того ж закону.

Та зазначила, що суд першої інстанції вирішуючи питання про закриття провадження у справі не врахував положення ч. 3 ст. 23 Закону № 2939-VI, відповідно до якого оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до КАС України, а також п. 7 ч. 1 ст. 19 КАС України, відповідно до якого юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних та юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що 04 липня 2017 року Позивачка надіслала не електрону адресу Відповідача електронний запит на інформацію № 4, у якому просила надіслати не пізніше 11 липня 2017 року на поштову адресу запитувача завірені належним чином копії Заяви від ОСББ «Кремінь-1» із додатками до неї, яку воно мало б подати у червні-липні 2016 року директорові Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва».

10 липня 2017 року Відповідачем на електрону адресу заявника була надіслана відповідь на зазначений запит, до якої додано два скановані документи: лист Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» від 10.07.2017 року № 38-3451/3 та запит на інформацію № 4 ОСОБА_1 від 04.07.2017 року.

Як вбачається з листа Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» від 10.07.2017 року № 38-3451/3, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» не є розпорядником запитуваної інформації, тому відповідно до статті 22 Законом України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію ОСОБА_1 направлено належному розпоряднику інформації для розгляду.

Вважаючи, що Відповідач неналежним чином розглянув її запит на інформацію та не мав права пересилати запит іншому розпоряднику інформації, Позивачка звернулась до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав.

Закриваючи провадження в адміністративній справі суд першої інстанції виходив з того, що даний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки у межах спірних правовідносин Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» не є суб`єктом владних повноважень та не виконує владних управлінських функцій по відношенню до Позивачки.

Також зазначив, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами не містять ознак публічності, оскільки діями Відповідача зачіпаються права Позивачки в сфері приватних правовідносин, захист яких, в силу приписів ч. 1 ст. 19 та ч. 1 ст. 23 Цивільного процесуального кодексу України віднесений до компетенції місцевого загального суду.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає таке.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Однією із закріплених у наведеній нормі гарантій справедливого судочинства є доступ до суду, що передбачає можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Забезпечення такого права в національному законодавстві випливає з положень Конституції України.

Згідно ч. 2 ст. 55 Конституції України: кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд), практика якого є своєрідним механізмом, що дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію, неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоч остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що це вже спотворює саму суть цього права(пункт 44 рішення Суду у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Аадам ІІ проти Німеччини»).

Слід також звернути увагу на іншу складову закріпленого у статті 6 Конвенції права - вимогу щодо законності суду, тобто суду, встановленого законом. Це поняття включає організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції) складову. Порушення під час визначення юрисдикції суду безумовно призводить до порушення права на справедливий суд.

Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Таким чином, повноваження кожного органу законодавчої, виконавчої та судової влади не є безмежними, а визначаються Конституцією та законами України. Отже, суди не мають права розглядати вимоги, які не належать до їх юрисдикції, визначеної законом.

Згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 1, 2, 7 ч. 1 ст. 4 КАС України

1) адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

2) публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

7) суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Колегія суддів зазначає, що за приписами частини першої статті 1 Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Статтею 5 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (надалі - Закон № 2657-XII) встановлено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно статті 9 Закону України «Про інформацію», всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій.

Згідно статті 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується:

1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;

2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє;

3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації;

4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством;

5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації;

6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Такі випадки встановлені частиною першою статті 6 цього Закону, згідно з якою публічною інформацією з обмеженим доступом, є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Види та порядок обмеження доступу до інформації передбачено статтею 6 Закону № 2939-VI, в частині п`ятій якої встановлено, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Відповідно до статті 12 Закону № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

За правилами статті 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані:

1) оприлюднювати інформацію про свою діяльність та прийняті рішення;

2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні;

3) вести облік запитів на інформацію;

4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо;

5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації;

6) надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації.

Згідно статті 16 Закону № 2939-VI розпорядник інформації відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань запитів на інформацію розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію та надання консультацій під час оформлення запиту. Запит, що пройшов реєстрацію у встановленому розпорядником інформації порядку, обробляється відповідальними особами з питань запитів на інформацію.

Пунктом 2 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI передбачено, що до розпорядників інформації належать, зокрема, юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів.

Відповідно до статті 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

За змістом пункту 3 статті 8 Господарського кодексу України господарська компетенція органів державної влади та органів місцевого самоврядування реалізується від імені відповідної державної чи комунальної установи.

Пунктом 7 статті 78 Господарського кодексу України визначено, що органами управління комунального унітарного підприємства є, зокрема, керівник підприємства, який призначається (обирається) органом, до сфери управління якого належить підприємство, або наглядовою радою цього підприємства (у разі її утворення) і є підзвітним органу, який його призначив (обрав).

Колегія суддів зазначає, що відповідно до Статуту Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва", затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06 січня 2015 рок № 9, Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва" віднесено до сфер управління Слом`янської районної в м. Києві державної адміністрації (http://www.solor.gov.ua/docs/all/statut_kpkk.pdf).

Власником Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва" є територіальна громада м. Києва, від імені якої виступає Київська міська рада.

Підприємство створене з метою забезпечення ефективного управління, належного утримання житлового та нежитлового фонду, утримання прибудинкових територій, об`єктів благоустрою та отримання прибутку.

Майно Підприємства належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і закріплене за ним на праві господарського відання.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням наведених приписів Закону України «Про доступ до публічної інформації», колегія суддів зазначає, що запитувана Позивачкою інформація є публічною, тобто такою, що створена під час діяльності органу місцевого самоврядування та стосується розпорядження державним чи комунальним майна.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що спір у даній справі є публічно-правовим та підлягає вирішенню за правилами КАС України.

Дана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними в постанові від 27 травня 2020 року у справі № 813/2793/18.

Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом частини 1 статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Згідно із частиною 3 статті 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що допущені порушення норм процесуального та матеріального права є такими, що призвели до неправильного вирішення питання, та є підставою для скасування оскаржуваної ухвали з постановленням нового судового рішення про направленням справи для розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 308, 310, 312, 320, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2020 року скасувати, а справу направити для розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко

Повний текст складено 28.07.2020 року.