Справа № 320/5544/20
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2020-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про продовження строку для усунення недоліків позовної заяви

03 серпня 2020 року м. Київ 320/5544/20
Суддя Київського окружного адміністративного суду Панченко Н.Д., розглянувши позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачеві грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 16 листопада 2018 року.

У зв`язку з невідповідністю поданої позовної заяви вимогам процесуального законодавства, керуючись статтею 169 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалою суду від 06.07.2020 позовну заяву залишена без руху із наданням позивачеві строку для усунення її недоліків.

У вказаній ухвалі судом зазначені недоліки позовної заяви та запропоновані способи їх усунення шляхом подання до суду:

- заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних причин його пропуску із наданням суду на їх підтвердження відповідних доказів;

- письмових пояснень та доказів на їх підтвердження щодо того, що позивачеві, починаючи з 2016 року та по день його фактичного звільнення з Національної гвардії України було надано (встановлено) відповідні пільги, зокрема, додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік;

- письмових пояснень та доказів на їх підтвердження, що позивачеві не надавалася додаткова відпустка із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій та доказів того, що компенсація за дні невикористаної додаткової відпустки йому не виплачувалася.

- доказів того, що позивач звертався до Військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки та докази відмови.

Через канцелярію суду від позивача 22 липня 2020 року надійшла заява про усунення недоліків, в якій позивач висловив свою позицію щодо наведених недоліків в ухвалі від 06 липня 2020 року, апелюючи в тому числі і до рішень Верховного Суду.

Слід зазначити, що необхідність подання усіх наявних доказів при зверненні до суду передбачена, зокрема, положеннями пункту 5 частини п`ятої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України (вимоги до позовної заяви), позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Нормативну дефініцію доказів в адміністративному судочинстві наведено у статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, за загальним правилом до ознак доказів включаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин.
Відповідно до частини четвертої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Також на основі принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України докази надають не лише учасники адміністративної справи, але також закріплено активну роль суду, який ухвалою витребовує відповідні документи та матеріали, однак, для реалізації судом вказаних повноважень необхідно щоб учасник судового процесу зазначив поважні істотні обставини, через які конкретні докази не можуть бути надані, із вказівкою на місце, де вони знаходяться (можуть знаходитися).
Як було зазначено в ухвалі суду від 06 липня 2020 року про залишення позовної заяви без руху, жодний із приєднаних до матеріалів справи доказів, в тому числі і зміст позовної заяви не містить будь якої інформації (математичних розрахунків), щодо сум які були виплачені позивачу у зв`язку зі звільненням з Національної гвардії України та за який період; доказів того, що позивачеві не надавалася додаткова відпустка із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій у період служби та доказів того, що компенсація за дні невикористаної додаткової відпустки йому не виплачувалася, також не надано доказів звернення позивача до Військової частини НОМЕР_1 з заявою про виплату грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки.

Проте позивачем не надано та не зазначено жодних доказів, що підтверджують вказані ним обставини, як то передбачено положеннями статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зміст позову зводиться фактично до цитування норм права і рішень Верховного Суду.

Суд звертає увагу на те, що первинним є припущення про відповідність дійсності повідомлених позивачем обставин у справі про рішення чи діяння відповідача - суб`єкта владних повноважень і про порушення ним прав, свобод і законних інтересів позивача. У межах реалізації процедури доказування суб`єкт владних повноважень може спростувати таку не абсолютну презумпцію своєї винуватості.

Водночас, із метою дисциплінування учасників судового розгляду добросовісно ставитися до своїх процесуальних обов`язків суд не вправі постановляти рішення на основі припущень.

По суті, при ствердженні про конкретну обставину особа повинна підтвердити її доказами.

У випадку ненадання таких доказів без поважної причини (коли не існувало об`єктивної неможливості своєчасно надати доказ) судове рішення ґрунтуватиметься, у першу чергу, на доказах, які підтверджують обставини, на які посилаються інші учасники судового процесу. Відтак, існує високий ступінь вірогідності незадоволення інтересів особи, яка не виконує обов`язок доказування.

Крім цього, суд звертає увагу на інший аспект, а саме на те, що категорія таких справ розглядається у спрощеному провадженні без виклику учасників процесу, що позбавляє суд під час розгляду справи з`ясувати додаткові обставини задля забезпечення повного та об`єктивного розгляду справи.

Також суд зауважує, що залишення позовної заяви без руху не є обмеженням у доступі до правосуддя. Так, згідно практики Європейського суду з прав людини, сформульовану, зокрема, в рішеннях від 20 травня 2010 року у справі "Пелевін проти України" (пункт 27), від 30 травня 2013 року у справі "Наталія Михайленко проти України" (пункт 31), право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою: регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у пункті 55 справи "Креуз проти Польщі", що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом першим статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти ("Kreuz v. Poland" № 28249/95).

Отже, встановлюючи конкретні вимоги до змісту та форми позовної заяви, а також до документів, які мають бути до неї додані, Кодекс адміністративного судочинства України при цьому покладає на суд обов`язок перевірити виконання позивачем цих вимог та прийнятності позовної заяви на стадії вирішення питання про відкриття провадження по справі, оскільки законодавством чітко встановлено наслідки невиконання таких вимог, а саме постановлення судом ухвали про залишання позовної заяви без руху.

Частиною 2 статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом, зокрема, з ініціативи суду.

З урахуванням викладеного, з метою дотримання розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, суд вважає за доцільне продовжити позивачеві на п`ять днів строк для усунення недоліків поданої заяви шляхом надання до суду:

- письмових пояснень та доказів на їх підтвердження, що позивачеві не надавалася додаткова відпустка із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій у період проходження служби та доказів того, що компенсація за дні невикористаної додаткової відпустки при звільненні йому не виплачувалася; або повідомити суд поважні істотні обставини, через які такі докази, що покладені в основу позову на підтвердження порушеного право позивача, не можуть бути надані;
- за наявності - доказів того, що позивач звертався до Військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки.

Керуючись статтями 121, 169, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:
Продовжити ОСОБА_1 на п`ять днів з дня отримання ухвали строк для усунення недоліків позовної заяви.

Копію ухвали надіслати позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Панченко Н.Д.