Справа № 420/3095/20
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2020-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/3095/20

Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.
рішення суду першої інстанції прийнято у
м. Одеса, 12 травня 2020 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненадання відповіді на його звернення про проведення індексації грошового забезпечення за період з 01.06.2015 року по 02.02.2019 року, зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України розглянути звернення ОСОБА_1 та надати на його адресу відповідь; визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.06.2015 року по 02.02.2019 року, зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.06.2015 по 02.02.2019 року та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що проходив службу в Національній гвардії України, ВЧ НОМЕР_1 . 02.02.2019 наказом 29 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 . Під час звільнення, на думку позивача, відповідач провів не повний розрахунок. 17.02.2020 року позивач направив до відповідача заяву в якій вимагав нарахувати та сплатити індексацію грошового забезпечення, а у разі відмови надати копії особистих карток грошового забезпечення. Лист відповідач отримав 25.02.2020 року. До цього часу відповіді не надійшло.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій зазначено про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У своїх доводах апелянт зазначає, що аудиторські звіти, на які посилався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не є документами, на підставі яких можна встановити нараховувалась чи ні індексація, не можливо встановити чи вірно вона нараховувалась. У ході судового розгляду справи у суді першої інстанції, позивачем двічі подавалось клопотання про витребування особових карток, що містять інформацію з нарахування та виплати основних та додаткових видів грошового забезпечення (в тому числі індексації)за період з 01.01.2015 року по 07.02.2019 року, проте судом вказані клопотання не були розглянуті, відповідні документи не витребовувались. Таким чином, судом на думку апелянта було порушено принцип офіційного з`ясування обставин у справі, який полягає в активній ролі суду при розгляді справи, що призвело до її неправильного вирішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу в Національній Гвардії України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України по стройовій частині від 07 лютого 2019 року № 29 у зв`язку зі звільненням наказом командира військової частини НОМЕР_1 №5 о/с від 01.02.2019 року за підпунктом «б» (за станом здоров`я) відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», прапорщика ОСОБА_1 , старшого інструктора (заступника командира 3-го взводу командира 1-го відділення) 3-го взводу оперативного призначення роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) батальйону оперативного призначення, виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення; - направлено на військовий облік до Подільського РВК Одеської області; - наказано виплатити премію за періщ з 01.02 по 07.02.2019 року в розмірі 130 %, та надбавку за особливості проходження служби у розмірі 50 % від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавку за вислугу років; - наказано виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 11 (одинадцять) років служби у розмірі 66981 гривень 75 копійок; - наказано виплатити грошову компенсацію за невикористані 4 (чотири) доби щорічної основної відпустки за 2019 рік. Одноразову допомогу для оздоровлення отримував; - зазначено, що матеріальна допомога не виплачувалась; - зазначено, що вислуга років на військовій службі складає: у календарному обчисленні: 21 рік 10 місяців 07 днів; у пільговому обчисленні: 26 років 10 місяців 22 дні.

Листом від 17.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України із заявою про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 2015 року по час звільнення.

Вказаний лист було отримано відповідачем у справі - 25.02.2020 року.

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України листом від 06.03.2020 року у відповідь на вказане звернення повідомила ОСОБА_1 , що під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 йому щомісячно, вчасно та в повному обсязі нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення (включаючи основні та додаткові види грошового забезпечення), індексація грошового забезпечення проводилась відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», виплата індексації за період з 2015 року по день звільнення проводилась в порядку та розмірах визначених постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення», особові картки, що містять інформацію з нарахування та виплати основних та додаткових видів грошового забезпечення, в тому числі індексації, здані до Центрального архівного відділу Національної гвардії України.

Вказуючи про не нарахування позивачу індексації за період з 01.06.2015 року по 07.02.2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом та відновленням своїх порушених прав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що Військовою частиною було розглянуто звернення ОСОБА_1 та листом від 06.03.2020 року надано відповідь у визначений законом строк, а також пославшись на надані відповідачем у справі аудиторські звіти зазначив, що індексація позивачу проводилась відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», а її виплата за період з 2015 року по день звільнення проводилась у порядку та розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 01.06.2015 року, у зв`язку із чим, судом першої інстанції було зроблено висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ст.40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

У відповідності до ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно ст.5 Закону України «Про звернення громадян», звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями. Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються (ст.7 Закону України «Про звернення громадян»).

Вимогами статті 20 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Як вірно встановлено було судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи та колегією апеляційного суду, військовою частиною НОМЕР_1 Національної Гвардії України, звернення позивача розглянуто з дотриманням передбаченого ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» строку, у зв`язку із чим, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на звернення позивача про проведення індексації грошового забезпечення за період з 01.06.2015 року по 02.02.2019 року, а також зобов`язання відповідача розглянути звернення позивача та надати на його адресу відповідь.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.06.2015 року по 02.02.2019 року, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно приписів статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Це право на забезпечення їх, у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Абзацом 2 частини 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

У відповідності до частин 2, 3 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

У своїх доводах апелянт посилається на не проведення відповідачем індексації грошового забезпечення позивача з 01.06.2015 року по день його звільнення зі служби.

З приводу наявності у позивача права на проведення індексації його доходів, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення), оплата праці (грошове забезпечення).

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Підстави для проведення індексації визначені статтею 4 Закону України №1282-ХІІ, відповідно до якої індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотки.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Статтею 5 Закону України №1282-ХІІ встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.

Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Положеннями статті 9 Закону України № 1282-ХІІ встановлено, що індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.

Статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно з статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року, з наступними змінами та доповненнями.

Пунктом 4 Порядку №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Відповідно до пункту 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету; 3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів; 4) індексація пенсій, страхових виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується замість пенсії, інших видів соціальної допомоги провадиться відповідно за рахунок Пенсійного фонду, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування та коштів державного бюджету.

У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік .

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Отже, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

З аналізу наведених вище нормативно-правових актів, вбачається що на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Відповідно до абзацу 8 пункту 4 Порядку №1078 у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Однак, судова колегія звертає увагу на те, що згідно наявних в матеріалах справи копій особистих карток на грошове забезпечення військової частини НОМЕР_1 прапорщика ОСОБА_1 за 2015-2017 роки, які витребовувались апеляційним судом, нараховувалась частково заборгованість з індексації за минулі роки, а поточна індексація не нараховувалась.

Щодо особистих карток за 2018-2019 роки, суду була надана відповідь з Центрального архівного відділу Національної Гвардії України, що фінансові документи військової частини НОМЕР_1 за 2018-2019 роки на зберігання не передавались до архівного відділу.

Разом з тим, у підтвердження правової позиції, відповідачем було надано аудиторські звіти за результатами аудиту відповідності військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України за періоди з 01.09.2015 року по 30.06.2017 року та з 01.07.2017 року по 31.03.2019 року, якими жодних порушень військовою частиною НОМЕР_2 Національної Гвардії України щодо нарахування та виплати індексації встановлено не було.

Проте, судова колегія такі доводи відповідача вважає необґрунтованими, оскільки дослідивши надані аудиторські звіти, не встановлено що у ході проведення аудиту питання індексації грошового забезпечення, зокрема ОСОБА_1 досліджувалось.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Кечко проти України" зауважував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, а тому суд критично ставиться до таких доводів відповідача.

За таких обставин, посилання на обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у відповідача обов`язку щодо нарахування індексації грошового забезпечення позивачу.

Будь-яких застережень щодо нездійснення в зв`язку з обмеженим фінансування абощо інше, індексації грошових доходів жодна норма не містить.

Враховуючи вказане, оскільки, судом першої інстанції неправильно встановлено обставини справи в частині нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення, рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення з 01.06.2015 року по 07.02.2019 року та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.06.2015 року по 07.02.2019 року підлягають задоволенню.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є покладення на військову частину НОМЕР_1 Національної Гвардії України обов`язку провести нарахування і виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015 року по дату фактичного виключення зі списків особового складу, тобто по 07.02.2019 року.

Щодо позовних вимог в частині компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення, суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року №2050-III (далі - Закон №2050-III) сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Враховуючи вищевикладене, необхідною ознакою при вирішенні спору, є встановлення факту нарахування доходу, про що вказано у статті 3Закону №2050-III.

За змістом статті 4 Закон №2050-III, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З аналізу норм Закону №2050-III та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі - Порядок) слідує, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії; 2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата); 3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 4) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; 5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.

При цьому, основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статтею 2 Закону №2050-III, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) і компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Таким чином, за наявності визначених Законом №2050-III умов, присуджена за рішенням суду сума підлягає компенсації у тому ж самому порядку, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 у справі №6-43цс14.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. Визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону №2050-III є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства суд дійшов висновку, що право на компенсацію позивач може набути виключно після набрання законної сили даним судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення, а тому позовні вимоги у вказаній частині є передчасними та не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про покладення на відповідача зобов`язання протягом одного місяця з дати набрання рішенням у справі законної сили подати до суду звіт про його виконання судова колегія зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Системний аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може, тобто, наділений правом, під час прийняття постанови у справі. При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

З огляду на ненаведення позивачем аргументів на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і ненадання останнім доказів в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення, судова колегія не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача в частині встановлення відповідачу строку для подання звіту про виконання судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про задоволення частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити..

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року у справі № 420/3095/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.06.2015 року по 07.02.2019 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної Гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.06.2015 року по 07.02.2019 року, з урахуванням вже виплачених сум індексації за період з 01.06.2015 року по 07.02.2019 року у разі їх здійснення.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Димерлій О.О. Єщенко О.В.