Справа № 815/2749/17
Суддя: Дашутін І.В.
Дата ухвалення: 2020-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року

м. Київ

справа № 815/2749/17

адміністративне провадження № К/9901/8429/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Дашутіна І.В.,

суддів: Шишова О.О., Яковенка М.М.,

розглянув в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03.10.2017 у складі головуючого судді Свиди Л.І. та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2017 у складі колегії суддів: Джабурія О.В. (головуючого), Вербицької Н.В., Кравченка К.В. у справі № 815/2749/17 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

1. ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу відповідача №84 від 05.05.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03.10.2017, залишеною без змін ухвалю Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2017, в позові відмовлено.

3. Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено:

3.1. ОСОБА_1 є громадянкою Афганістану, уродженкою м. Кабул, за національністю таджичка, за віросповіданням мусульманка, сунітка, володіє мовою дарі, перебуває в шлюбі з громадянином Афганістану ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5, з яким має двох неповнолітніх дітей, доньку - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2

3.2. Позивач залишила країну постійного проживання 18.07.2016 року легально, на підставі національного паспорту серії НОМЕР_1 та української візи типу С, авіарейсом Кабул - Туреччина - Одеса, перетнула Державний кордон України 18.07.2016 року. Причиною виїзду з країни громадянської належності зазначила небезпеку життю через погрози її чоловіку, який працює журналістом та є відповідальним за політичні програми та новини.

3.3. 29 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №151 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3.4. За результатами розгляду особової справи громадянки Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 04 серпня 2016 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, відповідно до вимог п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту.

3.5. Наказом № 148 від 04.08.2016 року Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3.6. 05.08.2016 року позивач отримала повідомлення №5/1-265 від 04.08.2016 року про відмову в оформленні їй документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не погодилася із прийнятим рішенням та оскаржила його до суду.

3.7. Постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/3980/16 від 22.12.2016 року, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2017 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27 березня 2017 року у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 - відмовлено.

3.8. 25 квітня 2017 року ОСОБА_1 повторно звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №63 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3.9. За результатами розгляду заяви позивача Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 05 травня 2017 року складений висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3.10. Наказом Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області №84 від 05 травня 2017 року, у відповідності до вимог п.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового статусу громадянці Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та її неповнолітнім дітям ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , особова справа № 2017OD0058.

3.11. 11 травня 2017 року позивач отримала повідомлення № 5/1-137 від 05.05.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 84 від 05.05.2017 року.

3.12. Позивач, не погоджуючись із таким рішенням відповідача, звернулася до суду із вказаним адміністративним позовом.

4. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції вказав про наявність розбіжностей в анкетах та протоколах співбесід позивачки, а заявлені нею обставини переслідування та загрози її життю і здоров`ю в країні походження не знайшли свого підтвердження. Тому, суди дійшли висновків, що рішення відповідача про відмову у оформленні позивачу документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обґрунтованим, є законним та обгрунтованим.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:

5. Позивач звернулася із касаційною скаргою, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

6. Касаційна скарга аргументована неправильним застосуванням судами норм матеріального права, а саме - приписів Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

7. У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін, як такі, що є законними та обгрунтованими.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:

8. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон №3671-VI) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

9. Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

10. Відповідно до частини 5 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

11. Статтею 6 Закону №3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

12. Згідно з частиною першою статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

13. Частиною одинадцятою статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14. Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15. Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Європейського Парламенту та Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04/ЄС заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

16. Поряд з цим, відповідно до пункту 37 Настанов із процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (видання 1992 року; далі - Настанови) для надання статусу біженця, у першу чергу, є важливою оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

17. Пункти 45, 66 Настанови передбачає, що особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб уважатися біженцем, особа повинна надати докази повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

18. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, у першу чергу, самим заявником і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Настанов).

19. Натомість, як встановлено судами попередніх інстанцій, побоювання позивачки стати жертвою переслідувань не підтверджується достовірними доводами.

20. Поряд з цим, інформація щодо країни походження не може бути самостійною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулися із такою заявою, або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулася за захистом.

21. Суд звертає увагу на те, що Настановами надано загальний аналіз змісту поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона - це психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалася, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

22. Висновки аналогічного змісту вже були викладені Верховним Судом у постанові від 27 січня 2020 року у справі №815/1563/17 (адміністративне провадження №К/9901/4197/17).

24. Суди попередніх інстанцій проаналізували матеріали особової справи позивача, з урахуванням інформації щодо країни походження, та встановили, що позивач вдруге звертається із заявою про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту та під час першого звернення за захистом в Україні нею надані недостовірні дані щодо виїзду з Афганістану, що свідчить про відсутність таких факторів, визначених в Директиві Ради Європейського Союзу, як правдоподібність, несуперечливість тверджень заявника.

25. Як встановлено судами, є необгрунтованими побоювання позивача за своє життя та життя своїх дітей через погрози злочинного угрупування «Талібан», пов`язані з професійною діяльністю її чоловіка, який по теперішній час працює журналістом в теле-радіо компанії «Майванд», оскільки її чоловік працює в цій компанії з 2014 року по теперішній час та він не зазнавав і не зазнає будь-яких насильницьких дій від злочинного угрупування «Талібан», позивач безпосередньо також не отримувала погроз та не зазнавала будь-яких насильницьких дій від цієї злочинної організації. При цьому, будь-яких доказів та прикладів вчинення дій, які б свідчили про реальність цих погроз по відношенню до неї до липня 2016 року та її чоловіка - позивачем не наведено.

26. Крім того, чоловік ОСОБА_1 по теперішній час проживає в Афганістані в (м. Кабул), продовжує працювати в теле-радіо компанії «Майванд» та користується усіма правами громадянина Афганістану, що підтверджується фактами звернення до компетентних органів Афганістану, зокрема, Міністерства освіти МЗС Афганістану з метою отримання та легалізації документів, у тому числі диплому про вищу освіту.

27. Також, судами установлено, що позивач під час проживання в Афганістані зверталася до компетентних органів влади з метою підтвердження диплому про вищу освіту, отримання паспортного документу для виїзду за кордон, без перешкод виїжджала до Пакистану з метою отримання дозволу на в`їзд в Україну, не мала жодних проблем при виїзді з країни.

28. Інформацією по країні походження встановлено також, що в регіоні постійного проживання позивача м. Кабул (Афганістан) відсутні відкриті збройні конфлікти, що додатково підтверджує відсутність серйозної загрози її життю у разі добровільного повернення до Афганістану.

29. Колегія суддів враховує, що обставини переслідування позивача вже були предметом розгляду в адміністративній справі №815/3980/16, за результатами розгляду якої встановлена правомірність рішення Державної міграційної служби України про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту та рішення по цій справі набрало законної сили.

30. Таким чином, як обгрунтовано зазначено судами попередніх інстанцій, обставини переслідування позивача та загрози її життю та здоров`ю в країні походження не знайшли свого підтвердження.

31. Відтак, рішення відповідача про відмову у оформленні позивачу документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обґрунтованим, є законним та обгрунтованим.

32. З огляду на встановлені обставини та зазначене правове регулювання, Верховний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанції у справі про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

33. Доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та зводяться до переоцінки встановлених судами попередніх інстанцій обставин.

34. Натомість, за змістом частини 2 статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

35. Частиною 1 статті 350 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

36. З огляду на наведене, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - залишенню без змін.

37. Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

38. Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

39. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03.10.2017 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2017 у справі № 815/2749/17 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

40. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Cуддя-доповідач І.В. Дашутін

Судді О.О. Шишов

М.М. Яковенко