Справа № 520/6241/2020
Суддя: Рубан В.В.
Дата ухвалення: 2020-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2020 р. № 520/6241/2020

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Рубан В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24, ) про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд :

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21.04.2020р. № 103-20;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянку Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

Ухвалою від 06.07.2020 року клопотання представника позивача про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін - залишено без задоволення.

Ухвалою від 06.07.2020 року витребувано у Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області копію заяви-анкети ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, копію протоколу співбесіди від 07.08.2014 р. з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На виконання ували суду, 17.07.2020 року представник третьої особи надав витребувані документи.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що їй повторно протиправно відмовлено у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення відповідача від 21.04.2020р. № 103-20 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є незаконним та необґрунтованим, а тому, підлягає скасуванню.

Представником відповідача через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, в якому він адміністративний позов не визнав, зазначив, що Державна міграційна служба України здійснювало свої повноваження в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, а отже рішення від 21.04.2020р. № 103-20 є законним та обґрунтованим.

Позивачем надано відповідь на відзив, у якій наполягав на задоволенні позовних вимог.

Дослідивши долучені до матеріалів справи документи, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що позивачка є громадянкою Сирійської Арабської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підтвердження цього факту в матеріалах справи міститься копія паспорту для виїзду за кордон №011388034, виданий 02.10.2016 в Хама-Центр, терміном дії до 01.10.2022 р. , за національністю арабка, мусульманка-сунітка за релігійним переконанням.

Місце народження та постійне проживання - м. Аріха, провінція Ідліб, Сирійська Арабська Республіка.

З матеріалів справи встановлено, що позивачка після здобуття вищої освіти, працювала вчителькою арабської мови з 2005 р. до 2014 р. в місті Аріха та в прилеглих селах. Працюючи в школі, заявниця викладала арабську мову дітям з 11 до 15 років.

Фаур ОСОБА_3 з 2014 р. до 2018 р. постійно проживала разом з батьками в місті Аріха (Сирійська Арабська Республіка). Заявниця не є військовозобов`язаною.

З 1 жовтня 2017 року підписала договір про укладення шлюбу з громадянином Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебуває на території України з 16.09.2008 р. та якого визнано особою, яка потребує додаткового захисту (рішення ДМС України від 19.12.2014 №707-14).

Кордон з Україною заявниця перетнула 30.03.2018 р. нелегально (без візи). Як стверджує заявниця, вона прямувала до України з м. Хама (Сирія) автомобілем до аеропорту м. Бейрут (Ліван), де знаходилась 24 години. З Лівану авіасполученням прилетіла до міста Стамбул (Туреччина) де, зі слів заявниці, знаходилась в приміщені аеропорту 10 годин. З Туреччини літаком потрапила, зі слів заявниці, до міста Краснодар (Російська Федерація).

Згідно з відмітками в національному паспорті № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 Закрія (Сирійська Арабська Республіка), заявниця прилетіла до аеропорту Мінеральні води, який знаходиться в місті Мінеральні води Ставропольського краю (Російська Федерація). З міста Краснодар вона потягом дісталася до міста Москва (Російська Федерація), де перебувала один день, а далі, з Москви автомобілем приїхала до міста Білгорода (Російська Федерація), де перебувала біля 7 днів, з Білгорода потягом заявниця дісталася до м. Харків (Україна).

30.03.2018 р. заявниця (особисто) з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернулася до ДПС України, Східного регіонального управління Харківського прикордонного загону (далі-ДПС), в ВПС Харків. Заява анкета про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, була власноруч написана заявницею в ДПС (на арабській мові) та надані пояснення щодо причини нелегального перетину кордону з Україною, написані російською мовою громадянином ОСОБА_5 , зі слів ОСОБА_1 . В поясненні ОСОБА_1 Закрія повідомила, що приїхала до України в місто Харків до свого чоловіка-громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_6 . Також вона повідомила, що не може повернутися до країни громадянської належності через військові дії.

До Головного управління ДМС України в Харківській області надійшло повідомлення від 30.03.2018 р. №81/3217 про звернення за захистом.

Згідно з актом від 30.03.2018 р. громадянка Сирії ОСОБА_1 , передана посадовими особами ДПС до Головного управління ДМС України в Харківській області.

До Головного управління ДМС України в Харківській області 30 березня 2018 року заявниця надала переклад заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, написаної на російській мові громадянкою ОСОБА_7 зі слів ОСОБА_1 . До заяви-анкети заявниця надала національний паспорт № НОМЕР_1 , виданий 02.10.2016 у Хама-Центр, з терміном дії до 01.10.2022 року.

Під час співбесід від 05.04.2018 р. та 12.04.2018 р. заявниця повідомила, що на момент виїзду з країни походження вона крім паспорту для виїзду за кордон № НОМЕР_1 ще мала ID- картку. Також в ході проведених співбесід, заявниця детально повідомила, де вона отримувала середню та вищу освіту на території Сирійської Арабської Республіки.

30.03.2018 р. в заяві анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та в подальшому в співбесідах, заявниця особисто повідомила, що основною причиною її прибуття до міста Харкова (Україна) з країни постійного проживання (Сирійська Арабська Республіка) є приїзд до свого чоловіка громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_6 , якого в Україні визнано особою, яка потребує додаткового захисту.

До заявианкети від 30.03.2018 р. заявниця не надала документів, які підтверджують достовірність наданої інформації стосовно її шлюбу.

В співбесіді від 05.04.2018 р. заявниця пояснила, що її знайомство з ОСОБА_4 відбулося за домовленістю батьків обох сторін, а особисте знайомство та спілкування відбувалося за допомогою мережі Інтернет.

Під час співбесіди від 03.05.2018 р. , заявниця на запитання щодо наявності оригіналу її ID-картки, диплому та шлюбного договору повідомила, що в останньому міститься помилка у даті народження позивача, а тому, наразі чоловік оформлює документи щодо її виправлення.

21.05.2018 р. заявниця надала фотокопію витягу з мережі Інтернет (з перекладом) документу який, з її слів, є фотокопією свідоцтва про шлюб та пояснила, що оригінал цього документу у Сирії, а по приїзду в Україну в неї була тільки копія.

11.06.2018 року заявниця надала пояснення, що витяг зі шлюбного документу, яка надана 21.05.2018 є копією оригіналу вказаного шлюбного договору.

Позивач отримала повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області за № 93 від 05.11.2018 р. про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення Державної міграційної служби України від 04 жовтня 2018 р. № 343-18.

Вважаючи спірне рішення незаконним та таким, що суперечить дійсним обставинам, позивач звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2019 року у справі № 520/10014/18 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05.06.2019 Апеляційну скаргу задовольнити частково рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2019 року по справі №520/10014/18 скасовано.

Прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 04.10.2018 р. №343-18.

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання щодо визнання біженцем особо особою, яка потребує додаткового захисту, громадянку Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

13.05.2020 р. позивач отримала повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №24 від 30.04.2020 р. про те, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (даті - Закон) їй повторно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частині першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 21.04.2020р. № 103-20.

Позивач рішення Державної міграційної служби України від 21.04.2020р. № 103-20 вважає необґрунтованим, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а тому звернулась з позовом до суду.

Надаючи оцінку встановленим обставинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.

Фактичною підставою відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стали висновки відповідача про відсутність для цього підстав, визначених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 р. №3671-VI (далі по тексту - Закону України №3671-VI) визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно п.1 ст.1 Закону України №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 статті 1 Закону України №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Отже, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що небажання особи, яка звертається за наданням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання повернутися до такої країни.

Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої ДМС України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09. 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суд зазначає, що ненадання особою документальних доказів його усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Пунктом 4 ст. 1 Закону України №3671 передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно із ч.1 та ч.5 ст.5 Закону України №3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України №3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 ст.7 Закону України №3671 встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту, які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно пунктів 45,66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України №3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09. 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

При цьому, відповідно до п.43 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов`язково ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

Згідно з ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

За загальною практикою ЄСПЛ, ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі інакші, ніж загальна ситуація насилля в країні походження.

Європейський суд з прав людини у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Проаналізувавши ситуацію по країні походження позивача встановлено, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт, та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є наразі загальновідомим фактом.

Так, у Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку зазначено: "З огляду на серйозних і масштабних порушень МГП, порушень законодавства про права людини і зловживань в цій галузі, а також триваючого збройного конфлікту в багатьох частинах країни УВКБ ООН, як і раніше характеризує втеча цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців, причому переважна більшість шукачів притулку сирійців продовжують потребувати міжнародного захисту як біженці і відповідають вимогам визначення "біженець", що міститься в ст. 1А (2) Конвенції 1951".

У доповідях Управління Верховного комісара ООН з прав людини (УВКПЛ ООН), Незалежної міжнародної комісії з розслідування і правозахисних організацій урядові сили звинувачуються в скоєнні військових злочинів, злочинів проти людства, а також серйозних порушень законодавства про права людини. Невибіркові прямі напади на цивільних осіб і на об`єкти цивільної інфраструктури, на медичні установи і медичних робітників, а також на співробітників гуманітарних організацій і гуманітарні об`єкти, за повідомленнями, стали характерною особливістю системних порушень, скоєних сирійськими урядовими силами.

Згідно з повідомленнями, урядові сили невибіркову застосовували зброю, в тому числі артилерію, авіацію, бочкові бомби, запальна зброя, касетні бомби і хімічну зброю. Крім того, урядові сили, за повідомленнями, тримають в облозі ряд районів, контрольованих опозицією, використовуючи голод серед цивільного населення як метод ведення війни, і регулярно піддають ці обложені райони тривалим обстрілу і бомбардуваннями.

За інформацією ООН і правозахисних організацій-спостерігачів, сирійський уряд систематично і повсюдно застосовує довільні арешти і насильницькі зникнення, утримання під вартою в умовах, що загрожують життю, тортури та інші форми жорстокого поводження, сумарні і позасудові страти, в першу чергу відносно супротивників уряду і осіб, вважаються такими.

Незалежні оглядачі відзначають, що ухилення від призову на військову службу може розцінюватися урядом як політичний, антиурядовий акт, що може привести до додаткового покарання особи, який спробував ухилитися від призову, крім відповідних санкцій за вчинення кримінального злочину у вигляді ухилення від призову, включаючи більш суворе поводження при арешті, допиті і утримання під вартою, а також, в разі направлення у війська, під час військової служби.

Під час утримання під вартою ухиляються від призову і наражаються на небезпеку тортур та інших форм жорстокого поводження, причому ця практика в Сирії, за повідомленнями, придбала повсюдний характер.

УВКБ ООН вважає, що особи, які ухиляються від призову на обов`язкову військову службу або в якості резервістів або дезертирували зі збройних сил, в залежності від індивідуальних обставин конкретної справи, ймовірно, мають потребу в міжнародному захисті як біженці на підставі фактичних або приписуваних їм політичних переконань і (або) на інших відповідних підставах.

Відповідно до абз.65 Доповіді Незалежної міжнародної комісії по розслідуванню подій у Сірійській Арабській Республіці від 01.02.2018 цивільні особи як і раніше піддаються довільних затримань, тортурам і утриманню під вартою в нелюдських умовах на всій території Сирійської Арабської Республіки. Всі сторони конфлікту регулярно відмовляють особам, яких тримають під вартою, в праві на належну судову процедуру і справедливий судовий розгляд. 72. З самого початку сирійського конфлікту однієї з його гротескних рис є напади усіх боків на цивільні і об`єкти, що охороняються в порушення міжнародного гуманітарного права. Лікарні, місця відправлення культу, центри цивільної оборони, густонаселені житлові райони, будинки, булочні, ринки і в меншій мірі школи руйнуються дощенту в результаті невибіркових нападів або, що трапляється ще більш часто, навмисно стають мішенню для нападу.

У Доповіді Генерального секретаря про здійснення резолюцій Ради Безпеки ООН 2139 (2014) 2165 (2014), 2191(2014) 2258 (2015), 2332 (2016) 2393 (2017) та 2401 (2018) від 22.05.2017 вказано, що 24 лютого 2018 року Рада Безпеки прийняла резолюцію 2401 (2018), в якій зажадав припинити бойові дії, проте військові операції в різних районах тривали. Повідомлялося про удари з повітря, артилерійські обстріли та снайперський вогні в ході бойових дій між сирійським урядом і проурядовими силами з одного боку та недержавними збройними опозиційними групами - з іншого в мухафазах Алеппо, Ідліб, Латакія, Дейр -ез-Зор, Хомс, Хама, Дамаск, Риф - Дімашк , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 -Кунейтра .

З огляду на вищенаведене, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивачки, її безпеці чи свободі в країні громадянського проживання, в якій існує військовий конфлікт, та підтверджують неможливість безпечного повернення позивачки у країну громадянської належності.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч.3 ст. 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Щодо доводів відповідача, що позивачкою не було надано легалізований документ, який засвідчує її шлюб, а тому її в`їзд в Україну не може вважатися, як в`їзд з метою возз`єднання сім`ї, згідно ст.4 Закону України №3671-VI, суд зазначає наступне.

Згідно з ст.4 Закону України №3671-VI Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

Члени сім`ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз`єднання сім`ї в`їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист за відсутності умов, передбачених абзацами другим - четвертим частини першої статті 6 та абзацами другим і третім частини першої статті 25 цього Закону.

У разі якщо біженці та особи, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, не зможуть надати офіційні документальні докази сімейного зв`язку з членами своєї сім`ї, беруться до уваги інші докази, які мають бути оцінені відповідно до законодавства України. Відмова у возз`єднанні сім`ї не може ґрунтуватися виключно на підставі відсутності документів, що підтверджують факт сімейного зв`язку.

Біженці та особи, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, можуть з метою возз`єднання сім`ї без перешкод залишити територію України.

Так, з висновку щодо відмови у визнанні біженцем, встановлено, в матеріалах особової справи позивачки міститься копія Свідоцтва про шлюб, між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , згідно якого 01.10.2017 р. було зареєстрованого шлюб між вказаними особами.

Суд наголошує, що відмова у возз`єднанні сім`ї не може ґрунтуватися виключно на підставі відсутності оригіналів документів, що підтверджують факт сімейного зв`язку.

Таким чином суд приходить до висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 21.04.2020р. № 103-20 прийнято без врахуванням всіх обставин, які виникли в процесі розгляду питання щодо розгляду звернення позивачки, оскільки міграційним органом не надано належної правової оцінки загостреній ситуації в Сирії на час її звернення до уповноваженого органу, а відтак не спростовано можливості загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, а тому підлягає скасуванню.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений у постанові Верховного Суду від 04.06.2020 у справі № 826/2621/16.

Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Таким чином, дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Вищевказаний висновок щодо застосування норм матеріального права узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 20.03.2018 р. по справі справа № 461/2579/17.

Частиною 2 статті 6 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України Про судоустрій і статус суддів передбачено, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі Рисовський проти України (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу доброго врядування.

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах Beyeler v. Italy № 33202/96, Oneryildiz v. Turkey № 48939/99, Moskal v. Poland № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі Hasan and Chaush v. Bulgaria №. 30985/96).

З урахуванням того, що на думку суду не всі обставини належним чином з`ясовані при розгляді заяви позивачки та потребують додаткової перевірки, суд вважає за необхідне зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянку Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 246, 257-263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м.Київ, вул. Володимирська, 9, ), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м.Харків, вул. Римарська, 24, ) про скасування рішення - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21.04.2020 р. № 103-20.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянку Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рубан В.В.