Справа № 420/6251/18
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2020-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року

м. Київ

справа № 420/6251/18

адміністративне провадження № К/9901/28056/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Білак М.В.,

суддів - Шевцової Н.В., Яковенка М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року (головуючий суддя - Соколенко О.М.)

та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року (головуючий суддя - Бойко А.В., судді: Федусик А.Г., Шевчук О.А.)

у справі №420/6251/18

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

I. РУХ СПРАВИ

1. У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення від 17 серпня 2018 року №308-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України України в Одеській області з заявою про надання захисту в Україні, однак рішенням Державної міграційної служби України від 17 серпня 2018 року №308-18 йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що його проінформовано повідомленням від 3 вересня 2018 року №653, яке отримав 23 листопада 2018 року. Вважає рішення Державної міграційної служби України від 17 серпня 2018 року №308-18 неправомірним та необґрунтованим, оскільки відповідно до пункту 1 частини першої статті 1, пункту 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" має обґрунтовані підстави для визнання його біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року, в задоволенні позову відмовлено.

4. Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

5. У відзиві на касаційну скаргу відповідач не погодився з касаційною скаргою, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

6. Судами встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирійської Арабської Республіки, уродженцем міста Ідліб, Північного району, постійно проживав у місті Ідліб, (Сирійська Арабська Республіка), за національністю - араб, за віросповіданням (релігійними переконаннями) - мусульманин-суніт.

7. 10 квітня 2012 року позивач звернувся до управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

8. Наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 25 травня 2012 року №40 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

9. Не погодившись з правомірністю вказаного наказу позивач оскаржив його в судовому порядку. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2013 року у справі №1570/7332/2012 визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДМС України в Одеській області №40 від 25 травня 2012 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язано повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10. У зв`язку з чим, 17 вересня 2013 року позивач знову звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

11. Того ж дня складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого ГУ ДМС України в Одеській області прийнято наказ №133 від 17 вересня 2013 року про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

12. За результатами розгляду особової справи позивача, на підставі вивчення наявних матеріалів та умов внутрішньополітичної ситуації в країні його походження, посадовою особою ГУ ДМС України в Одеській області 2 лютого 2016 року складений висновок про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадського походження, не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктом 1, 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Вказаний висновок обґрунтований тим, що: заявник не зазнавав жодних переслідувань, пов`язаних із громадянством, національністю або віросповіданням; побоювання заявника зазнати примусового призову до збройних сил у разі повернення до Батьківщини вважаються сумнівними, оскільки він безперешкодно продовжив строк дії власного національного паспорту в період з 11 жовтня 2011 року по 11 квітня 2012 року, що свідчить про відсутність проблем з державними органами країни; ситуація в Сирії в деяких містах є задовільною.

13. 12 березня 2016 року ДМС України прийнято рішення №144-16, яким відмовлено позивачу у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

14. Правомірність вказаного рішення ДМС України також було предметом розгляду Одеським окружним адміністративним судом в адміністративній справі №815/1867/16.

15. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2016 року у справі №815/1867/16, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 1 листопада 2016 року, визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України №144-16 від 12 березня 2016 року про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в частині можливості надання йому додаткового захисту.

16. При прийнятті вказаного судового рішення суд виходив з того, що відмовляючи позивачу у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем не були враховані, всебічно розглянуті та об`єктивно оцінені відомості по ситуації в Сирії. Висновок ГУ ДМС України в Одеській області не містить належного аналізу ситуації, що склалася в Сирії, не спростована можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

17. На виконання вказаної постанови 20 січня 2017 року відповідачем прийнято рішення №02-17 повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

18. 28 лютого 2017 року ГУ ДМС в Одеській області видано наказ №40 про повторний розгляд заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

19. 1 червня 2017 року з позивачем проведено співбесіду, за результатами якої складено протокол співбесіди з громадянином Сирії ОСОБА_1 , згідно з яким позивач надав пояснення про те, що: вперше виїхав з Сирії до України на навчання у ВНЗ України до міста Одеси 11 листопада 2006 року, а в 2007 році виїжджав до Сирії побачити своїх батьків; в Сирії проживають його матір, дві сестри ( ОСОБА_2 та ОСОБА_10) в м.Ханшихон, вони не працюють, а «працюють на землі», а також володіють інтернет-клубами. Батько помер в автомобільній аварії у 2013 році, під час перестрілки, про що позивачу повідомила матір, оскільки вони вже проживали в Сирії. Молодша сестра померла у 2017 році, під час того, як на м.Ідліб скинули хімічну бомбу, а ще дві сестри померли ІНФОРМАЦІЯ_2 , коли на будинок скинули бомбу. Брат ОСОБА_3 проживає у м.Алеппо, двоє братів проживають в м.Ханшихон; підтримує зв`язок з рідними майже щодня через програму WhattsUp; його родичі повернулись до Сирії з Туреччини у 2013 році, коли з їх міста вийшли державні війська; звернувся до міграційної служби, щоб легально знаходитись на території України; у нього виникли проблеми, пов`язані з віросповіданням в Сирії, а саме у 2007 році були проблеми з виїздом до України, оскільки його намагались забрати до лав армії. У зв`язку з цим, він вступив на факультет університету м.Алеппо і таким чином йому вдалось виїхати. Як зазначив ОСОБА_1 , якби не ці проблеми, то він би кожного року виїздив до батьків у Сирію; йому неодноразово приходили повістки з армії, і це відбувалось до 2013 року, а зараз не має армії, не має повісток, оскільки всі є найманцями (відповідь на запитання щодо надходження особисто позивачу повісток до армії); ССР (вільна армія) воює з армією президента, які знаходяться в м. Хама. Брат позивача живе в Алеппо, воює проти президента, в самому місті Алеппо немає конфліктів, військові дії не проводяться, на околицях міста відбуваються певні сутички між ССР та армією президента (відповідь на запитання щодо проведення активних військових дій у м.Алеппо, м.Ханшихон); його рідні та двоюрідні брати приймали участь у демонстраціях та мітингах проти сирійської влади в центрі м.Ханшихон (відповідь на запитання щодо участі рідних у мітингах проти сирійської влади).

20. 12 січня 2018 року позивачу видано розписку про те, що управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області 12 січня 2018 року отримало на зберігання від позивача оригінал паспортного документу серії 008713931, який дійсний до 20 квітня 2019 року. Того ж дня позивач звернувся до заступника начальника Головного управління - начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області із заявою, в якій просив повернути йому паспорт на два тижні, для того, щоб він міг укласти шлюб з громадянкою ОСОБА_4 - ОСОБА_5 .

21. У зв`язку з вказаними обставинами, 12 січня 2018 року з позивачем знову проведено співбесіду, під час якої він повідомив, що: свій перший паспортний документ він надав при зверненні, однак в ГУ ДМС в Одеській області його обрізали та зіпсували, а інший паспорт, він отримав пізніше, а тому не його надавав; інший паспортний документ він отримав у 2013 році в консульстві Сирії, у зв`язку з його втратою. Як зазначено позивачем, його брат ОСОБА_3 , який проживає в м.Ханшихон надіслав йому копію сімейної картки та за цими даними було отримано новий паспорт (відповідь на запитання щодо отримання другого паспортного документа); він спеціально укрив інформацію під час співбесіди 1 червня 2017 року про те, що у нього є новий паспорт, оскільки Управління б не продовжило йому довідку, поки вказаний документ не було б ним надано. Як вказав позивач, надавати другий паспортний документ він не хотів, оскільки його б зіпсували, а він дорого коштує; причиною його звернення із клопотанням до міграційної служби від 12 січня 2018 року позивач зазначив укладення шлюбу з громадянкою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з якою він проживає разом, та у якої наявна посвідка на постійне місце проживання; планує отримати дозвіл на імміграцію, та можливо, відмовиться від процедури набуття статусу біженця.

22. Листом від 7 лютого 2018 року №5/1-126 «Щодо видачі паспортного документу» позивача повідомлено про відмову у наданні паспортного документу, зважаючи на висновки управління щодо фіктивності відносин позивача з громадянкою Вірменії ОСОБА_5 , які використовуються ним для реалізації власного задуму з метою подальшої легалізації на території України.

23. 5 червня 2018 року з позивачем проведено співбесіду, під час якої він, серед іншого, вказав, що: ситуація в регіоні його проживання в Сирії є в цілому нормальною, його контролює армія «Свобода», але іноді літаками нападає армія ОСОБА_7 та РФ (відповідь на запитання щодо ситуації у регіоні проживання позивача наразі); його дядьки, тітки, брат ОСОБА_8 , сестра ОСОБА_2 з чоловіком, 50-60 двоюрідних братів та сестер, мати, сестра ОСОБА_10 та брат Амін проживають в Сирії на кордоні з Туречинною, м. Аль-Баб, с.Аяші, та їм допомагає брат ОСОБА_8 ; його рідні не можуть виїхати на постійне проживання до інших країн, оскільки матір, молодшого брата та сестру ОСОБА_9 нікому утримувати, та вони чекають, коли позивач приїде до Сирії для того, щоб разом з ним проживати або в Сирії на кордоні з Туреччиною або в Туреччині, де є безпечніше; він планує повернутись до Сирії як отримує документ, оскільки його тут утримує лише відсутність документу, щоб була можливість виїхати; на його місто іноді нападають, та там не так безпечно як на кордоні з Туреччиною, та якщо позивач буде проживати в Сирії на кордоні з Туреччиною, то він нічого не боїться, у разі його повернення до Сирії, оскільки там спокійно, працюють лікарні. На запитання працівника міграційного органу щодо того, як позивач планує отримати дозвіл на імміграцію, він повідомив, що піде ще раз до РАГСУ, оскільки з дівчиною, з якою він приходив до міграційного органу, розійшовся, та йому необхідно знайти нову дівчину.

24. 14 серпня 2018 року, за результатами розгляду особової справи №20130D0305 ОСОБА_1 , ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.

25. Відповідачем зроблено висновок, що ситуація в країні громадянської належності заявника не є підставою для надання особі захисту в Україні, приймаючи до уваги усні твердження заявника, відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на Батьківщину. З матеріалів особової справи шукача захисту спостерігаються елементи зловживання процедурою набуття міжнародного захисту та порушення ходу процедури надання міжнародного захисту. Особа продовжує користуватись захистом країни громадянської належності.

26. 17 серпня 2018 року відповідачем прийнято рішення №308-18 про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

27. Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся з позовом до суду.

IIІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

28. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що спірне рішення прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

29. Зазначив, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2016 року у справі №815/1867/16 зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, лише в частині визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні об`єктивні підстави вважати позивача особою, що покинула країну походження з причин побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

30. Тож посилаючись на положення частини четвертої статті 78 КАС України суди дійшли висновку, що відсутність підстав для визнання позивача біженцем встановлено судовим рішенням у справі №815/1867/16 та не підлягає повторному доказуванню.

31. Надаючи оцінку доводам позивача про те, що причиною неможливості повернення до Сирії те, що він є військовозобов`язаним та буде рекрутованим до лав армії, суд першої інстанції визнав їх необґрунтованими, зазначивши, що: позивач не навів жодних конкретних фактів або підтверджень щодо ситуації власного вербування до лав збройних сил Сирії; в ході проведених протоколів співбесіди позивачем не було вказано та підтверджено наявність у нього поглядів або релігійних переконань, що могли б розглядатися як підстава для звільнення від проходження строкової військової служби; існує офіційне уникнення рекрутування для служби у збройних силах Сирії, та зазначене право, у тому числі, розповсюджується на позивача.

32. При вирішенні спору суд першої інстанції, також, врахував, що як під час розгляду першого, так і під час розгляду другого його звернення, причинами звернення до міграційної служби позивач зазначає те, що хоче легально знаходитись на території України. А відтак, за висновками суду першої інстанції, твердження позивача щодо існування небезпеки, яка йому загрожує, у разі повернення до Сирії, є безпідставними, оскільки останній звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації на території України.

33. Факт отримання позивачем паспортного документу громадянина Сирії в 2013 році свідчить про те, що заявник продовжує користуватися захистом країни походження, має бажання та можливість користуватися подібним захистом, не має обґрунтованих причин для відмови у користуванні подібним захистом.

34. Суд першої інстанції погодився з висновком відповідача, що аналізом матеріалів особової справи позивача неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки ні під час перебування в Сирії, ні перебуваючи поза її межами, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Приймаючи оскаржуване рішення відповідач надав належну оцінку інформації по країні походження позивача, ситуацію із дотриманням прав людини та можливість стати жертвою переслідувань через не бажання проходити військову службу у лавах урядової армії під час громадянської війни у Сирії.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

35. Позивач у своїй касаційній скарзі наголошує на тому, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального та матеріального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до не правильного її вирішення.

36. Скаржник наголошує на тому, що судами попередніх інстанцій не враховано та не надано оцінки фактичним даним, повідомлених ним під час звернення із заявою про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням інформації щодо країни його походження.

37. Водночас інформація щодо країни походження, зокрема Рекомендацій УВКБ ООН з питання міжнародного захисту стосовно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку, підтверджує загальновизнане порушення прав людини через внутрішній конфлікт у Сирії та факти переслідування чоловічого населення з метою мобілізації з боку влади Сирії.

38. Відповідачем подано відзив на касаційну скаргу, в якому орган державної влади просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін. Зазначив, що звернення позивача з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ДМС України не обумовлено потребою у міжнародному захисті, а, у свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування в нашій країни і подальшого документування.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

39. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне зазначити наступне.

40. Згідно з частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.

41. Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України від 8 липня 2011 року №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон №3671-VI).

42. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

43. У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також надано поняття «біженець», який означає особу, що внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

44. Відповідно до частини другої статті 1 Протоколу щодо статусу біженців від 4 жовтня 1967 року для цілей цього Протоколу термін «біженець», за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів «в результаті подій, які сталися до 1 січня 1951 року...» та слів «...внаслідок таких подій» у статті 1A (2).

45. Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

46. Як передбачено у частині п`ятій статті 5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

47. Згідно з частиною першою статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

48. Частиною одинадцятою статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

49. Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

50. Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

51. Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

52. Згідно з пунктом 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

53. Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

54. Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

55. Як убачається із встановлених судами обставин справи, заявник як підставу надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, указує, що він не може повернутися до країни своєї громадянської належності зазначає, що він є військовозобов`язаним та буде рекрутованим до лав армії.

56. Суд звертає увагу, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо надання статусу біженця.

57. Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

58. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі офіційних звітів Міністерства закордонних справ України та інших держав тощо.

59. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

60. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним станом у країні та інформацією, що стосується особисто заявника.

61. У цьому зв`язку суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що при дослідженні обставин, з якими вказані положення Закону № 3671-VI пов`язують надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, відповідач формально здійснив перевірку усіх обставин, викладених позивачем. Зокрема, не надано належної уваги та оцінки поясненням позивача про ситуацію, яка склалася після його виїзду у зв`язку з розгортанням збройного конфлікту в країні його походження.

62. Так, твердження про те, що в Сирії існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є вкрай небезпечною і складною є загальновідомим фактом. Збройні зіткнення між військами офіційної влади Сирії та опозиційно налаштованими воєнізованими збройними угрупуваннями охопили значну територію цієї країни і її населення, відтак ситуація там є дуже напруженою і небезпечною для життя і безпеки людей, які там перебувають. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації, отже, ці обставини доказуванню у цій справі не потребують.

63. Незважаючи на те, що позивач прибув в Україну до того, коли збройний конфлікт у Сирії став таким інтенсивним, це не заперечує того, що ситуація в країні його походження суттєво змінилася після його виїзду і стала небезпечною для життя та безпеки, що також слід враховувати при прийнятті рішення, надаючи оцінку поясненням позивача, чому він просить залишитися в Україні як особа, яка потребує додаткового захисту.

64. Що ж стосується висновку відповідача про те, що ситуація в країні громадянської належності заявника не є підставою для надання особі захисту в Україні, приймаючи до уваги усні твердження заявника, відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на Батьківщину, то такий є помилковим.

65. Таким чином, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій, так само як і відповідач при прийнятті спірного рішення, не встановили всіх обставин у справі та не надали оцінки ситуації, яка склалася в країні його походження, а саме триваючому військовому конфлікту, який охоплює всю територію країни.

66. За наведених обставин, Верховний Суд приходить до висновку, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на неповно встановлених обставинах справи.

67. Крім того, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, послався на положення частини четвертої статті 78 КАС України, виходив з того, що обставини про відсутність підстав для визнання позивача біженцем встановлено постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 червня 2016 року у справі №815/1867/16, не потребують доказування, оскільки встановлені рішенням, що набуло законної сили.

68. Відповідно до частин четвертої, сьомої статті 78 КАС України в редакції, яка діяла на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

69. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

70. Надаючи оцінку встановленим судами фактичним обставинам справи крізь призму аргументів, висловлених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із такого.

71. Передусім, зважаючи на наведені норми процесуального закону, під преюдиційними обставинами, встановленими рішенням суду в іншій адміністративній справі, що набрало законної сили, слід вважати виключно обставини щодо фактів, а не їх юридичної кваліфікації.

72. Враховуючи те, що як суди під час розгляду цієї справи, посилаються на наявність у рішеннях судів у справі №815/1867/16 преюдиційних обставин, що мають значення для розгляду цієї справи, Верховний Суд наголошує на протилежному та зазначає, що як висновки судів у вказаній справі щодо наявності або відсутності підстав для визнання позивача біженцем, належать до правової оцінки судами установленим ними під час розгляду справи фактичним обставинам останньої.

73. Отже, окреслені висновки судів, наведені в рішеннях у справі №815/1867/16, не мають для розгляду цієї справи преюдиційного значення.

74. З огляду на приписи статті 242 КАС України обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

75. Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

76. Викладене в сукупності дає підстави для висновку про недотримання судом апеляційної інстанції принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

77. При цьому Верховний Суд зазначає, що діє в межах повноважень визначених статтею 341 КАС України, частиною другою якої встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

78. Відповідно до частини четвертої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

79. Верховний Суд вважає, що встановлені вище порушення, допущені як судом апеляційної, так і судом першої інстанцій, відтак справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

80. Суду під час нового розгляду необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків і надати оцінку заявленим позовним вимогам крізь призму частини другої статті 2 КАС України та з урахуванням установленого статтею 6 цього Кодексу принципу верховенства права.

Керуючись статтями 345, 345, 353, 356 КАС України, пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року N460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», Верховний Суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року у справі №420/6251/18 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіМ.В. Білак Н.В. Шевцової М.М. Яковенка