Справа № 640/23988/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2020 року м. Київ № 640/23988/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю

секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового

провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доНаціональної поліції України
прозобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

04 грудня 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національної поліції України (надалі - відповідач або НПУ), в якому просить суд:

- зобов`язати Національну поліцію України зарахувати заступнику начальника 4-го відділу 1-го управління Департаменту оперативної підтримки рядовому поліції ОСОБА_1 до вислуги років у поліції, наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років у податковій міліції Державної фіскальної служби, що станом на 12.03.2019 становила 04 місяці 11 днів.

В обґрунтування адміністративного позову, позивач зазначає наступне. Згідно з п. 353.1 ст. 353 Податкового кодексу України особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу в порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Відповідно до п. 356.1 статті 356 ПКУ на осіб начальницького і рядового складу податкової міліції поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20-23 Закону України «Про міліцію» та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист». З вищезазначеного вбачається, що служба в податковій міліції має такий самий правовий статус, як і служба в органах внутрішніх справ України, а тому повинна зараховуватись до стажу служби в поліції на підставі п. 3 ч. 2 ст. 78 Закону України «Про національну поліцію».

Додатково позивач зазначає, що відповідно до Порядку обчислення вислуги років, призначення і виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393, з подальшими змінами і доповненнями (далі - Порядок № 393) до вислуги років особам, на яких поширюється дія Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» зараховується, зокрема, служба в податковій міліції. Тобто, законодавець задекларував рівність і однаковість трудових та соціальних гарантій колишніх працівників міліції та поліцейських.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Пащенку К.С.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року було відкрито провадження в адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання. Витребувано у позивача належним чином завірену копію послужного списку у відповідній якості.

11.01.2020 до Окружного адміністративного суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив по адміністративній справі, у якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на наступне. Статтею 78 Закону України «Про національну поліцію» встановлено вичерпний перелік видів і категорії служб, які включаються до стажу служби в поліції. Служба в органах податкової міліції в цьому переліку відсутня, тому законних та правових підстав для її включення до стажу роботи в поліції позивача в НПУ не було в силу обов`язку діяти виключно на підставі та у спосіб, встановлений законом. Крім того, посилання позивача на Порядок № 393 є помилковим з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 520/903/19, в якій суд зазначає наступне. Пункт 2 Постанови № 393 не може бути застосовано при вирішенні питання щодо обчислення стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додатковї оплачуваної відпустки в порядку ст. 78 Закону України «Про національну поліцію», оскільки Постанова № 393 прийнята на виконання Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ».

Також правова вимога позивача суперечить абз. 2 п. 1 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114). Отже, під час проходження служби у податковій міліції, позивач не перебував у кадрах МВС, а його діяльність не відносилася до діяльності в органах внутрішніх справ, тому такий стаж не підлягає зарахуванню в стаж служби в поліції і вимоги позивача не підлягають задоволенню.

03.02.2020 до Окружного адміністративного суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про приєднання доказів.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд зазначає наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , працював в Службі безпеки України, податковій міліції та працює Національній поліції України. Трудовий стаж позивача складається з:

- проходження військової служби в СБУ з 24.06.1998 по 28.07.2017;

- проходження служби в податковій міліції Державної фіскальної служби України з 31.07.2017 по 03.01.2018;

- проходження служби в Національній поліції України з 12.03.2019 по теперішній час (на момент подання позову).

07.03.2019 під час зарахування до Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві Національної поліції України позивача призначено на посаду інспектора роти № 1 та враховано стаж служби в поліції 19 років 06 місяців 06 днів.

В подальшому, відповідно до наказу Національної поліції України від 01.04.2019 № 337-о/с ОСОБА_1 призначено заступником начальника 4-го відділу 1-го управління Департаменту оперативної підтримки та враховано стаж служби в поліції, який дає право на встановлення надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки, станом на 01.04.2019 - 19 років 01 місяців 25 днів. Таким чином, згідно з наказом № 337 о/с не було зараховано в стаж служби в поліції 04 місяці та 11 днів, тобто не враховано вислугу років за період служби в органах податкової міліції Державної фіскальної служби України.

Позивач звернувся до Департаменту кадрового забезпечення НПУ із рапортом про внесення змін до наказу та зарахування 04 місяців 11 днів до стажу служби в поліції, який надає право на встановлення надбавки за вислугу років та додаткової оплачуваної відпустки.

Листом від 06.11.2019 № Б-1894/12/1/2/03-2019 відповідач повідомив, що позивачу встановлено стаж служби в поліції, який надає право на встановлення надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки, станом на 01.04.2019 - 19 років 01 місяць 25 днів, до якого зараховано військову службу в СБУ з 24.06.1998 до 28.07.2017 та службу в поліції з 12.03.2019 до 01.04.2019. Підстав щодо внесення змін до наказу НПУ № 337 о/с від 01.04.2019 в частині зарахування позивачу стажу служби в податковій міліції ДФС до стажу служби в поліції у відповідача немає.

Вважаючи такі дії відповідача неправомірними, позивач звернувся із позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Спірні правовідносини між сторонами регулюються Конституцією України, Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 508-VIII, Податковим кодексом України від 02.12.2010 № 2755-VI, іншими підзаконними нормативно-правовими актами (в редакціях, що були чинними на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Згідно з статтею 78 Закону України «Про національну поліцію» стаж служби в поліції дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

До стажу служби в поліції зараховуються:

1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду;

2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту;

3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду;

4) час роботи у Верховній Раді України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції;

5) час роботи в органах прокуратури і суді осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих, а також служба у Службі судової охорони;

6) дійсна військова служба в Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР.

Під час обчислення стажу служби в поліції враховуються тільки повні роки вислуги років без округлення фактичного розміру вислуги років у бік збільшення.

Відповідно до пункту 353.1 статті 353 Податкового кодексу України (надалі - ПК України) особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Зазначена норма кореспондується з вимогами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», який був чинний до 20.11.2012, згідно з яким особи начальницького складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб, начальницького складу органів внутрішніх справ.

Згідно з пунктом 356.1 статті 356 ПК України держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20-23 Закону України «Про міліцію» та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Суд погоджується з позивачем, що служба в податковій міліції має здійснювалась в порядку, встановленому законодавством для осіб, начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, тобто має такий самий правовий статус, як і служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу. Наведене в сукупності дозволяє суду дійти висновку про те, що служба у податковій міліції прирівнюється до служби в органах внутрішніх справ України, а тому повинна зараховуватись до стажу служби в поліції на підставі п. 3 ч. 2 ст. 78 Закону України «Про національну поліцію».

Таким чином, відповідачем безпідставно не враховано до стажу служби в поліції наявну у позивача, на момент його переходу на службу у Національну поліцію України, вислугу років з року 31.07.2017 по 03.01.2018 у податковій міліції.

Як вбачається із матеріалів справи (копія послужного списку № Б-004808) позивачу на підставі наказу Державної фіскальної служби від 28.07.2017 № 1778 було присвоєне спеціальне звання «підполковник податкової міліції», яке, в свою чергу, призначається на підставі Положення № 114.

Щодо посилань відповідача про те, що дане Положення № 114 не може бути застосовано до позивача, суд зазначає, що Податковий кодекс у ст. 353 прямо передбачає поширення дії законодавства про проходження служби для особового складу органів внутрішніх справ на працівників податкової міліції.

Крім того, у відзиві відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 520/903/19, в якій суд приходить до висновку, що при вирішенні питання щодо обчислення стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додатковї оплачуваної відпустки слід застосовувати приписи ч. 2 ст. 78 Закону України «Про національну поліцію», якою встановлено вичерпний перелік складових (посад, періодів служби) такого стажу служби в поліції. При цьому, делегування ч. 4 ст. 78 Закону України «Про національну поліцію» Кабінету Міністрів України встановлення порядку обчислення вислуги років у поліції не надає КМУ права визначати додаткові складові стажу служби в поліції, які не передбачені ч. 2 ст. 78 Закону України «Про національну поліцію».

Водночас, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає, що даній адміністративній справі позивач обґрунтовує свої вимоги, прямо посилаючись на п. 3 ч. 2 ст. 78 Закону України «Про національну поліцію», де вказано, що до стажу служби в поліції зараховується служба в органах внутрішніх справ України, а тому це повністю охоплюється вичерпним переліком складових (посад, періодів служби), зазначеного в законі стажу служби в поліції, про що і зазначає Верховний суд у своїй постанові.

Суть адміністративного спору між позивачем та відповідачем існує у тому, що позивач наполягає, що поняття «служба у податковій міліції ДФС» охоплюється поняттям «служба в органах внутрішніх справ України», а тому надає право на зарахування стажу. Тож посилання відповідача на цю постанову Верховного суду не є релевантним по відношенню до даного адміністративного спору, оскільки там вирішується питання чи може бути застосована Постанова № 393 при вирішенні питання щодо обчислення стажу служби в поліції не в порядку ст. 78 Закону України «Про національну поліцію».

Інші доводи та аргументи, викладені позивачем і відповідачем не спростовують висновків суду.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає необґрунтованим незарахування відповідачем до вислуги років службу позивача в податковій міліції ДФС України, тож позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача зарахувати до стажу служби в поліції вислугу років ОСОБА_1 у податковій міліції ДФС України, з 31.07.2017 по 03.01.2018, є такими, що підлягають задоволенню.

Проте, в який спосіб мають бути вчинені ці дії, відповідач має вирішувати самостійно, зокрема, це може бути наказ про внесення змін до наказу № 337-о/с від 01.04.2019 або прийняття іншого наказу на виконання судового рішення тощо.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1 та 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, проаналізувавши всі обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь позивача належить стягнути сплачений ним судовий збір у розмірі 768,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Національної поліції України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 72- 77, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Зобов`язати Національну поліцію України (адреса: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, ідентифікаційний код - 40108579) зарахувати заступнику начальника 4-го відділу 1-го управління Департаменту оперативної підтримки рядовому поліції Батраченку Олегу Вікторовичу (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) до вислуги років у поліції, наявну на момент переходу на службу у Національну поліцію України вислугу років у податковій міліції Державної фіскальної служби, що станом на 12.03.2019 становила 04 місяці 11 днів.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок) судових витрат зі сплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Національної поліції України (адреса: 01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, ідентифікаційний код - 40108579).

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко