Справа № 640/13942/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2020 року м. Київ № 640/13942/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення

Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (адреса: 02121, м. Київ, вул. Харківське Шосе, 176-г, ідентифікаційний код 37447984), в якому просить суд:

зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (місцезнаходження: 02121, м. Київ, вул. Харківське шосе, 176-г ) встановити ОСОБА_1 статус члена сім`ї загиблого військовослужбовця відповідно до ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації видати ОСОБА_1 "Посвідчення члена сім`ї загиблого".

В якості підстав позову позивач вказує на протиправність бездіяльності відповідача щодо встановлення ОСОБА_1 статусу члена сім`ї загиблого військовослужбовця відповідно до ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Позивач вважає протиправною відмову відповідача у видачі відповідного посвідчення у зв`язку з відсутністю причинного зв`язку смерті із захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків), та відсутністю документів, що підтверджують статус позивача як особи, на яку поширюється чинність п. 1 ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.08.2019 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у адміністративній справі № 640/13942/19, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

27.08.2019 до канцелярії Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов відзив від 20.08.2019 № 01-14/5214, у якому зазначено, що за життя ОСОБА_2 - чоловік ОСОБА_1 користувався пільгами, встановленими законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни. Проте, пунктом першим статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" чітко визначено перелік осіб, яких віднесено до членів сімей загиблих, та на яких поширюються підстави для встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, але даною статтею не передбачено підстав для встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни для осіб, що є членом сім`ї померлого ліквідатора аварії на ЧАЕС, тому відповідачем правомірно надано відмову ОСОБА_1 у встановленні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.

28.08.2019 позивачем направлено відповідь на відзив у якій зазначено, що ОСОБА_2 мав статус інваліда війни 1 групи і мав право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни - інвалідів війни. Позивач просить суд видати посвідчення як члену сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби, а не члена сім`ї померлого ліквідатора.

Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив від 02.09.2019 № 01-14/5504 у якому зазначено, що ОСОБА_2 дійсно мав певне захворювання, яке призвело до смерті останнього. Однак, відповідно до змісту витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 371804 від 04.05.2018, захворювання, що призвело до смерті ОСОБА_2 пов`язано виключно з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Таким чином, відповідач переконаний, що правові підстави для встановлення позивачу статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана у відповідності до п. 1 ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

04.09.2019 до суду надійшло клопотання про долучення доказів з засвідченою нотаріусом копією заяви ОСОБА_3 від 30.08.2019 про відсутність зареєстрованого шлюбу та фактичних шлюбних відносин.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що померлий чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_2 був особою, якому встановлено 1 групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується копією довідки серії МСЕК №005780 та посвідченням серії НОМЕР_3 від 26.07.2005.

Водночас, ОСОБА_2 мав статус особи, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що встановлено з посвідчення серії НОМЕР_4 від 17.06.1999 (категорія 1) статус «Перереєстровано».

Відповідно до протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії від 11.11.1998 року № 94 та експертного висновку центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 16.04.2018 року № 8727 встановлено, що захворювання ОСОБА_2 пов`язане з виконанням обов`язків воєнної служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що призвело до смерті останнього.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з свідоцтвом про шлюб № НОМЕР_6 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 16.04.1986 у книзі реєстрації актів зроблено запис № 597 про укладення шлюбу.

У матеріалах справи наявна копія посвідчення ОСОБА_1 № НОМЕР_7 від 22.05.2018 як дружини померлого громадянина із числа ліквідаторів категорії 1, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою, встановлено право на пільги і компенсації, передбачені ст. 20 (п. 5, 7, 8, 11, 12, 20, 23, 27), ст. ст. 48, 52, 53, 53 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

З нотаріально завіреної заяви від 30.08.2019 вбачається, що ОСОБА_1 станом на 30.08.2019 як на території України, так і за кордоном, у зареєстрованому шлюбі чи фактичних шлюбних відносинах не перебуває.

ОСОБА_1 звернулась до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації з заявою від 05.02.2019 про встановлення статусу члена сім`ї загиблого та видачу їй «Посвідчення члена сім`ї загиблого».

Листом від 06.02.2019 № 01-08/845 Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації повідомило, що причина захворювання, яке призвело до смерті чоловіка ОСОБА_2 , пов`язана з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків на ЧАЕС. Відповідачем зазначено, що право на встановлення статусу члена сім`ї загиблого мають дружини померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни, які померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків). Причинний зв`язок смерті і захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, нормами пункту 1 ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не передбачено.

21.02.2019 позивач повторно звернулась з заявою (вх. № 01-08/1246) до відповідача про видачу «Посвідчення член сім`ї загиблого», обґрунтовуючи це тим, що наявність у чоловіки статусу особи, яка постраждала внаслідок аварії на ЧАЕС, не позбавляє його статусу інваліда війни, отже на дружину - ОСОБА_1 поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Листом від 25.02.2019 № 01-08/1346 Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації повідомило, що за даним зверненням вже надано ґрунтовну відповідь і що у разі порушення прав, свобод та інтересів, заявник може звернутися до суду.

11.03.2019 позивач повторно втретє звернулася з заявою до відповідача про видачу «Посвідчення члена сім`ї загиблого» з обґрунтуваннями та підставами аналогічними до попередніх заяв від 05.02.2020 та 21.02.2020.

Листом від 13.03.2019 № 01-08/1832 Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації повідомило про відсутність підстав для видачі посвідчення.

Не погоджуючись з відмовою відповідача у видачі посвідчення, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у даній справі, суд виходив з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно статті 4 Закону № 3551-XII визначено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать також інваліди з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Згідно з пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 20-РП/04, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи бойових діях на території інших держав. Розділ 11 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту" визначає поняття і зміст статусу ветеранів війни (учасників бойових дій, інваліди війни, учасники війни) та осіб, на яких поширюється дія його положень. Це колишні військовослужбовці, які безпосередньо як у воєнний, так і в мирний час виконували інші обов`язки військової служби та тилового забезпечення, пов`язані з необхідністю захисту Батьківщини, у тому числі з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій.

Матеріалами справи встановлено та не є спірним між сторонами, що померлий чоловік позивача - ОСОБА_2 мав статус інваліда війни першої групи та на нього поширювалась дія Закону № 3551-XII, так як за життя став інвалідом внаслідок захворювання пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Довідкою Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 03.04.2018 № 44 підтверджується, що ОСОБА_2 у період з 02.09.1981 по 15.12.1998 служив в органах Служби безпеки України. При цьому, довідкою Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 03.04.2018 № 45 встановлено, що ОСОБА_2 в період проходження служби 28.07.1989 виконував службові обов`язки, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Абзацом першим пункту 1 статті 10 Закону № 3551-XII передбачено, що чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Відповідно до абзацу 16 пункту 1 статті 10 Закону № 3551-XII, до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать: утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія; батьки; один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; діти, які мають свої сім`ї, але стали інвалідами до досягнення повноліття; діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти.

З системного аналізу вказаних норм слідує, що чинність Закону № 3551-XII поширюється також і на членів сім`ї військовослужбовців, які померли внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302 (далі по тексту - Положення № 302, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 2 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Відповідно до пункту 4 Положення № 302 про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302, особам, на яких поширюється чинність Закону № 3551-XII (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого».

Абзацом 2 пункту 7 цього Положення № 302 передбачено, що, зокрема, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Як вже було встановлено судом, чоловік позивача помер внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби, а тому позивач є членом сім`ї військовослужбовця, у розумінні пункту 1 частини 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і на неї поширюється чинність цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи його окремих положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправним рішеннями, дією або бездіяльністю.

Виходячи з положень частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (стаття 245 КАС України).

Враховуючи викладене, а також те, що позивач ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з померлим ОСОБА_2 , який відповідно до посвідчення віднесений до осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та вже мав статус інваліда 1 групи і мав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, суд дійшов висновку, що позивач у відповідності до вимог статті 10 Закону № 3551-XII має право на встановлення статусу та отримання посвідчення члена сім`ї загиблого інваліда війни, а тому Управлінням праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації неправомірно відмовлено у задоволенні її заяви про видачу такого посвідчення.

До аналогічних висновків дійшов Вищий адміністративний суд України у рішенні від 08 лютого 2017 року по справі № К/800/35284/14.

Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, проаналізувавши всі обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судові витрати у даній справі відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 9, 14, 73-77, 139, 242 - 246, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу члена сім`ї загиблого військовослужбовця відповідно до статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

3. Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (адреса: 02121, м. Київ, вул. Харківське шосе, 176-г, ) встановити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) статус члена сім`ї загиблого військовослужбовця відповідно до статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та видати посвідчення члена сім`ї загиблого.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко