Справа № 300/2158/19
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2020-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/2158/19 пров. № А/857/7700/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Качмара В. Я., Курильця А. Р.,

з участю секретаря судового засідання - Кітраль Х. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року у справі №300/2158/19 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення та податкової вимоги,-

суддя в 1-й інстанції - Біньковська Н. В.,

час ухвалення рішення - 21.05.2020 року,

місце ухвалення рішення - м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення - не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, в якому просила визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 04 червня 2019 року, яким за затримку сплати грошового зобов`язання в сумі 10412,60 грн позивача зобов`язано сплатити штраф за платежем єдиний податок з фізичних осіб в розмірі 50% в сумі 5206,30 грн, а також податкову вимогу №124185-51 від 19 серпня 2019 року про сплату податкового боргу з єдиного податку з фізичних осіб у розмірі 5183,92 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області № від 04 червня 2019 року в частині зобов`язання сплатити штраф в сумі 4823,72 грн. Визнано протиправною та скасовано податкову вимогу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області №124185-51 від 19 серпня 2019 року в частині визначення податкового боргу на суму 4823,72 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Головне управління ДПС в Івано-Франківській області оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що суд першої інстанції не врахував того факту, що згідно з актом камеральної перевірки від 18 квітня 2019 року №1071/51-13/, з урахуванням строків давності, визначених ст.102 ПК України, встановлено факт несвоєчасної сплати позивачем єдиного податку, починаючи з квітня 2016 року по травень 2018 року; за фактом несвоєчасної сплати 20 лютого 2016 року та 18 березня 2016 року штрафні санкції не застосовувались. Причиною несвоєчасної сплати позивачем єдиного податку, як встановлено судом першої інстанції, стало те, що у січні 2016 року позивач не сплатила суму зобов`язань у розмірі 206,70 грн, у зв`язку з тим, що при сплаті єдиного податку 19 січня 2016 року у реквізитах квитанції №40/1 помилково зазначила код платника податків ОСОБА_2 замість коду ОСОБА_1 . Однак відповідно до Порядку заповнення документів на переказ у разі сплати (стягнення) податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску, здійснення бюджетного відшкодування податку на додану вартість, повернення помилково або надміру зарахованих коштів» затвердженого наказом МФУ від 24 липня 2015 року №666, Інструкції про проведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 01 червня 2011 року №174 та додатку 16 Інструкції «Правила заповнення реквізитів касових документів», відповідач не несе відповідальність за неправильне оформлення платіжного документа платником (клієнтом банку), правильність заповнення банком реквізитів касового документа із застосуванням технічних засобів або САБ клієнт засвідчує своїм підписом. З огляду на зазначене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що помилка в реквізитах квитанції №40/1 від 19 січня 2016 року виникла з вини працівника банку, який приймав платежі. Доводи відповідача, що правильність реквізитів касового документу платник засвідчує своїм підписом є безпідставними, оскільки вказана квитанція для перевірки і засвідчення підписом платнику не надавалася, оскільки в ній взагалі відсутня графа «підпис платника». Однак вказана помилка (зазначено ідентифікаційний код іншої особи) не призвела до ненадходження коштів зі сплати єдиного податку на єдиний казначейський рахунок, оскільки усі інші реквізити квитанції №40/1 від 19 січня 2016 року були правильними. З огляду на те, що позивач у січні 2016 року виконала свій обов`язок зі сплати єдиного податку з фізичних осіб, тому податкове повідомлення-рішення № від 04 червня 2019 року та податкова вимога №124185-51 від 19 серпня 2019 року про сплату податкового боргу з єдиного податку з фізичних осіб у розмірі 5183,92 грн є протиправними та підлягають скасуванню. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Справа розглядалася судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2020 року замінено відповідача у справі Головне управління ДФС в Івано-Франківській області його правонаступником - Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області.

Представник відповідача - Конопада С. І. у судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не прибула, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлена належним чином, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності позивача за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з 19 вересня 2008 року є фізичною особою-підприємцем; на даний час позивач є платником єдиного податку з фізичних осіб другої групи.

Калуською об`єднаною державною податковою інспекцією присвоєно ОСОБА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , що стверджується довідкою від 10 жовтня 2000 року (а.с.11, зворот).

Згідно з квитанцією №40/1 від 19 січня 2016 року, виданою територіально-відокремленим безбалансовим відділенням №10008/0151 філії Івано-Франківського обласного управління ПАТ Державний ощадний банк України значиться: дата здійснення операції 19 січня 2016 року; дата валютування 20 січня 2016 року; отримувач - Калуське УК /м.Калуш/18050400; сума 207,00 грн.;*;101;НОМЕР_2; єдиний податок з фізичних осіб, ОСОБА_1 . Також зазначено шифр, рахунок орг. отримувача, банк отримувача (а.с.26).

Камеральною перевіркою податкових зобов`язань позивача з єдиного податку, результати якої оформлені актом камеральної перевірки податкових зобов`язань з єдиного податку №1071/51-13/ від 18 квітня 2019 року, встановлено, що при проведенні розрахунків з бюджетом по єдиному податку допущено факт несплати (неперерахування) платником податків - фізичною особою ОСОБА_1 (ФОП, ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) сум єдиного податку у строки, визначені п.1 ст.295 розд.14 ПК України, відповідальність за що передбачена ст.122 ПК України, а саме: за період з 20 квітня 2016 року по 20 грудня 2016 року по 206,70 грн щомісяця, за період з 20 січня 2017 року по 20 грудня 2017 року по 480,00 грн щомісяця, за період з 20 січня 2018 року по 20 травня 2018 року в сумі 558,46 грн щомісяця (а.с.40).

04 червня 2019 року Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області винесено податкове повідомлення-рішення №, яким відповідно ст.122 ПК України за затримку сплати грошового зобов`язання в сумі 10412,60 грн. позивача зобов`язано сплатити штраф за платежем єдиний податок з фізичних осіб в розмірі 50% в сумі 5206,30 грн (а.с.56).

Вказане податкове повідомлення-рішення № від 04 червня 2019 року направлено ОСОБА_1 за адресою, зазначеною в ЄДРПОУ, поштове повідомлення про вручення повернуто 13 липня 2019 року із відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с.58).

19 серпня 2019 року Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області сформовано податкову вимогу №124185-51, відповідно до якої станом на 18 серпня 2019 року сума податкового боргу з єдиного податку з фізичних осіб платника податків ФОП ОСОБА_1 становить 5183,92 грн, у тому числі: штрафні (фінансові) санкції 5183,92 грн. (а.с.13).

31 серпня 2019 року ОСОБА_1 на податкову вимогу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області №124185-51 від 19 серпня 2019 року подала скаргу до Державної фіскальної служби України (а.с.16).

16 жовтня 2019 року за результатами розгляду скарги позивача, Державною податковою службою України прийнято рішення про результати розгляду скарги №5697/6/99-00-10-05-15, яким податкову вимогу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області №124185-51 від 19 серпня 2019 року залишено без змін, а скаргу позивача - без задоволення (а.с.21-23).

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 Державна податкова служба України зазначила, що у результаті сплати в неповному обсязі платником податків самостійно визначених податкових зобов`язань у ФОП ОСОБА_1 станом на 20 січня 2016 року виник податковий борг з єдиного податку з фізичних осіб в розмірі 88.32 грн. (станом на 01 січня 2016 року згідно з ІКП обліковувалася переплата в розмірі 118,38 грн., проте у січні 2016 року платником не сплачено єдиний податок (місячна сума нарахувань єдиного податку у 2016 ропі 206.70 грн), що в подальшому спричинило невчасну сплату у повному розмірі місячної суми єдиного податку, відповідно на 20 число кожного місяця). Зазначено, що оплату податкових зобов`язань з єдиного податку у сумі 207,00 грн (квитанція від 19 січня 2016 року № 60094SB) рознесено платнику податків ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) через те, що ФОП ОСОБА_1 у квитанції зазначено РНОКПП НОМЕР_2 замість НОМЕР_1 . ОСОБА_1 не зверталася до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області із заявою про повернення зайво (помилково) сплачених коштів. А тому, у зв`язку з наявністю в ІКП податкового боргу з єдиного податку з фізичних осіб в сумі 5183,92 грн, сформовано і направлено платнику податків зазначену податкову вимогу.

30 жовтня 2019 року ОСОБА_2 направила до Калуського управління Головного управління ДФС в Івано-Франківській області заяву, в якій просила помилково зарахований їй платіж відповідно до квитанції №40/1 від 19 січня 2016 року по сплаті єдиного податку з фізичних осіб, зарахувати саме тому платнику що здійснив оплату - ФОП ОСОБА_1 (а.с.24).

Не погодившись з податковим повідомленням-рішенням № від 04 червня 2019 року та податковою вимогою №124185-51 від 19 серпня 2019 року, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки кошти в сумі 207,00 грн за квитанцією №40/1 від 19 січня 2016 року були зараховані на єдиний казначейський рахунок, тому дії позивача не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті суми грошового зобов`язання з єдиного податку; помилкове зазначення коду платника не призвело до ненадходження коштів на єдиний казначейський рахунок, та, як наслідок, до відповідного місцевого бюджету, а тому висновки відповідача про несплату позивачем єдиного податку 19 січня 2016 року за квитанцією №40/1 є помилковими. Разом з тим, у травні 2016 року позивачем не сплачено у визначені законом строки авансовий внесок єдиного податку в сумі 206,70 грн, а в січні-травні 2018 року позивачем сплачено меншу суму авансового платежу - замість сплати по 558,46 грн сплачено по 528,00 грн, у зв`язку з чим порушено порядок сплати єдиного податку, встановлений п.295.1 ст.295 ПК. Тому суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення № від 04 червня 2019 року та податкової вимоги №124185-51 від 19 серпня 2019 року лише в частині суми 382,58 грн.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з п.31.1 - 31.3 ст.31 ПК України строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно. Момент виникнення податкового обов`язку платника податків, у тому числі податкового агента, визначається календарною датою. Строк сплати податку та збору обчислюється роками, кварталами, місяцями, декадами, тижнями, днями або вказівкою на подію, що повинна настати або відбутися. Строк сплати податку та збору встановлюється відповідно до податкового законодавства для кожного податку окремо.

П.294.1 ст. 294 ПК України передбачає, що податковим (звітним) періодом для платників єдиного податку другої групи є календарний рік.

Відповідно до п.295.1 ст.295 ПК України платники єдиного податку другої групи сплачують єдиний податок шляхом здійснення авансового внеску не пізніше 20 числа (включно) поточного місяця. Такі платники єдиного податку можуть здійснити сплату єдиного податку авансовим внеском за весь податковий (звітний) період (квартал, рік), але не більш як до кінця поточного звітного року.

Згідно з п.122.1 ст.122 ПК України несплата (неперерахування) фізичною особою - платником єдиного податку, визначеною пп.1 та пп. 2 п.291.4 ст.291 цього Кодексу, авансових внесків єдиного податку в порядку та у строки, визначені цим Кодексом, тягне за собою накладення штрафу в розмірі 50 відсотків ставки єдиного податку, обраної платником єдиного податку відповідно до цього Кодексу.

Таким чином, несплата (неперерахування) фізичною особою - платником єдиного податку другої групи авансових внесків єдиного податку у встановлені строки (тобто, не пізніше 20 числа включно поточного місяця) тягне за собою накладення штрафу в розмірі 50 відсотків ставки єдиного податку, обраної платником єдиного податку.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з даними картки облікового рахунку з єдиного податку платника податків ОСОБА_1 і розрахунку штрафної санкції до оскаржуваного рішення, сума авансового платежу позивача на 2016 рік становила 206,7 грн, на 2017 рік - 480,0 грн, на 2018 рік - 558,46 грн.

Крім того, відповідно до даних картки облікового рахунку з єдиного податку платника податків ОСОБА_1 , станом на 01 січня 2016 року рахувалась переплата в сумі 118,38 грн.

У зв`язку з незарахуванням сплати авансового внеску єдиного податку згідно з квитанцією №40/1 від 19 січня 2016 року на суму 207,00 грн, станом на 20 січня 2016 року у позивача утворилась недоїмка зі сплати єдиного податку в сумі 88,32 грн.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції, усі наступні платежі ОСОБА_1 щодо сплати єдиного податку зараховувалися відповідачем в рахунок погашення податкового боргу (88,32 грн), що, як наслідок, призвело до порушення позивачем порядку сплати авансових платежів у 2016-2018 роках.

Разом з тим, як вбачається зі змісту квитанції №40/1 від 19 січня 2016 року, у ній помилково вказано лише РНОКПП платника, при цьому правильно зазначено усі інші реквізити, зокрема, прізвище та ініціали платника та призначення платежу, і, як встановлено судом першої інстанції, кошти за квитанцією №40/1 від 19 січня 2016 року були зараховані на єдиний казначейський рахунок.

Відповідно до ч.1 ст.43 Бюджетного кодексу України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно з ч.5 ст.45 Бюджетного кодексу України податки і збори та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

Враховуючи вищевказані норми Бюджетного кодексу України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що усі податкові надходження, справляння яких передбачено законодавством України, є доходами бюджету; податки і збори визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

У зв`язку з тим, що кошти в сумі 207,00 грн за квитанцією №40/1 від 19 січня 2016 року були зараховані на єдиний казначейський рахунок, тому дії позивача не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті суми грошового зобов`язання з єдиного податку, оскільки помилкове зазначення РНОКПП не призвело до ненадходження коштів на єдиний казначейський рахунок, та, як наслідок, до відповідного місцевого бюджету, а тому висновки відповідача про несплату позивачем єдиного податку 19 січня 2016 року за квитанцією №40/1 є помилковими.

Разом з тим, відповідно до даних картки облікового рахунку з єдиного податку платника податків та наявних в матеріалах справи платіжних документів, ОСОБА_1 сплачено авансовий внесок єдиного податку 20 квітня 2016 року в сумі 207,00 грн, 23 травня 2016 року - в сумі 207,00 грн, 18 червня 2016 року - в сумі 207,00 грн, 20 липня 2016 року - в сумі 207,00 грн, 19 серпня 2016 року - в сумі 207,00 грн, 19 вересня 2016 року - в сумі 207,00 грн, 20 жовтня 2016 року - в сумі 207,00 грн, 18 листопада 2016 року - в сумі 207,00 грн, 19 грудня 2016 року - в сумі 207,00 грн, 20 січня 2017 року - в сумі 480,00 грн, 17 лютого 2017 року - в сумі 480, 00 грн, 17 березня 2017 року - в сумі 480,00 грн, 19 квітня 2017 року - в сумі 480,00 грн, 19 травня 2017 року - в сумі 480,00 грн, 19 червня 2017 року - в сумі 480,00 грн, 20 липня 2017 року - в сумі 480,00 грн, 18 серпня 2017 року - в сумі 480,00 грн, 19 вересня 2017 року - в сумі 480,00 грн, 19 жовтня 2017 року - в сумі 480,00 грн, 18 листопада 2017 року - в сумі 480,00 грн, 19 грудня 2017 року - в сумі 480,00 грн, 19 січня 2018 року - в сумі 528,00 грн, 19 лютого 2018 року - в сумі 528,00 грн, 19 березня 2018 року - в сумі 528,00 грн, 19 квітня 2018 року - в сумі 528,00 грн, 21 травня 2018 року - в сумі 528,00 грн. Погашення недоїмки в сумі 237,27 грн було здійснено 30 травня 2018 року (а.с.50-54).

З вищенаведеного вбачається, що ОСОБА_1 не сплачено у визначені законом строки авансовий внесок єдиного податку в травні 2016 року в сумі 206,70 грн., який з терміном оплати до 20 травня 2016 року сплачено 23 травня 2016 року. Крім того, у січні-травні 2018 року позивачем сплачено меншу суму авансового платежу - замість сплати по 558,46 грн сплачено по 528,00 грн, у зв`язку з чим порушено порядок сплати єдиного податку, встановлений п.295.1 ст.295 ПК України. Однак, з врахуванням наявності станом на 01 січня 2016 року переплати в сумі 118,38 грн та сплатою позивачем авансового внеску впродовж 2016 року в більшому розмірі, позивачем у визначені законом строки не сплачено авансовий внесок єдиного податку в сумі 528,00 грн також у травні 2018 року.

Оскільки позивачем не сплачено єдиний податок у встановлений строк у травні 2016 року в сумі 206,70 грн та в травні 2018 року в сумі 558,46 грн, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що грошове зобов`язання зі сплати штрафу, з врахуванням положень п.122.1 ст.122 ПК України, є правомірним лише в частині суми 382,58 грн. (206,70 грн*50%+558,46 грн*50%).

Щодо грошового зобов`язання зі сплати штрафу в сумі 4823,72 грн (5206,30 грн - 382,58 грн), то як встановлено вище, таке визначено відповідачем протиправно, оскільки помилка в реквізитах квитанції №40/1 від 19 січня 2016 року не призвела до ненадходження коштів на єдиний казначейський рахунок, а отже єдиний податок у січні 2016 року був сплачений відповідно до вимог ст.295 ПК України.

Згідно з п.59.1 ст.59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Як вбачається з матеріалів справи в оскаржуваній податковій вимозі №124185-51 від 19 серпня 2019 року податковий борг в сумі 5183,92 грн є сумою несплаченого позивачем грошового зобов`язання з штрафу, визначеного податковим повідомленням-рішенням № від 04 червня 2019 року.

Оскільки податкове повідомлення-рішення № від 04 червня 2019 року в частині визначення грошового зобов`язання зі сплати штрафу в сумі 4823,72 грн є протиправним, тому податкова вимога №124185-51 від 19 серпня 2019 року в частині визначення податкового боргу на суму 4823,72 грн також є протиправною та підлягає скасуванню.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 порушено строки сплати єдиного податку лише в травні 2016 року та в травні 2018 року, тому податкове повідомлення-рішення № від 04 червня 2019 року в частині визначення грошового зобов`язання зі сплати штрафу в сумі 4823,72 грн, а також податкова вимога №124185-51 від 19 серпня 2019 року в частині визначення податкового боргу на суму 4823,72 грн не можуть вважатися правомірними, а отже є такими, що підлягають скасуванню.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року у справі №300/2158/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
Судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 31 липня 2020 року.