Справа № 640/871/19
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2020-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2020 року м. Київ № 640/871/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомНаціональної ради України з питань телебачення і радіомовлення
до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
провизнання незаконною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення (, адреса: 01601, м.Київ, вул.Прорізна, 2) (далі по тексту - позивач або Національна рада) з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в якому просила визнати незаконною та скасувати постанову про накладення штрафу від 19.12.2018 ВП №35623877.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.02.2019 відкрито провадження у справі №640/871/19 за вказаним позовом та дану справу призначено до судового розгляду у порядку ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України, в судовому засіданні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.02.2019 провадження у справі №640/871/19 було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі №826/16243/18.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.07.2019 провадження у справі №640/871/19 було поновлено та призначено її розгляд у судовому засіданні.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що не погоджується з оскаржуваною постановою відповідача про накладення штрафу від 19.12.2018 з огляду на її необґрунтованість та передчасне винесення без дотримання вимог Закону України "Про виконавче провадження".

Так, позивач вказує, що незаконність оскаржуваної постанови державного виконавця полягає у тому, що оскільки державним виконавцем в постанові про накладення штрафу від 23.03.2016 року не встановлено строку виконання рішення суду, що зобов`язує боржника виконати певні дії, державний виконавець не міг встановити факт невиконання боржником рішення у строк. При цьому, державним виконавцем факт ніби то невиконання рішення не перевірявся та не встановлювався.

Крім того, зазначив позивач, всупереч ст.63 та 75 Закону України "Про виконавче провадження" державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу за повторне невиконання рішення, в якій встановлено строк на виконання рішення, хоча в даній постанові Законом не передбачено встановлення такого строку. Тобто, відповідачем не дотримано вимог ч.3 ст.63 та ч.2 ст.75 Закону України "Про виконавче провадження".

У судове засідання 28.07.2020 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача підтримав позовну заяву та просив суд її задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача заперечував проти позову, зазначивши, що державний виконавець при винесення оскаржуваної постанови діяв на підставі, у спосіб та в межах повноважень, визначених чинним законодавством, з огляду на що, просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі ч.3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.08.2011 у справі 2а-6786/11/2670 за позовом ОСОБА_1 до Національної ради з питань телебачення і радіомовлення, за участю третьої особи Голови Національної ради з питань телебачення і радіомовлення Шевченка Віталія Федоровича про визнання протиправними наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.11.2012, адміністративний позов було задоволено частково, а саме, постановлено:

- визнати протиправними та скасувати накази Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 28.02.2008 р. №5/114, від 03.03.2008 р. №72-к, від 23.04.2008 р. 132-к, від 12.05.2008 р. 153-к, від 13.05.2008 р. №156-к.

- Скасувати рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 14.05.2008 р. №928.

- Скасувати наказ від 19.05.2008 р. №158-к в частині звільнення ОСОБА_1 начальника відділу кадрів згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

- Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу кадрів Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення з 20.05.2008 р.

- Зобов`язати Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням коштів, виплачених ОСОБА_1 на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2009 року в справі №2/297 та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2010 року в справі №2/297 (2а-6163/08).

- Зобов`язати Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення розглянути заяви ОСОБА_1 від 24.04.2008 р. (№9/809 від 24.04.2008 р.) та від 05.05.2008 р. (вх. №9/2/826 від 05.05.2008 р.) про звільнення його з посади у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" та статей 49, 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

- Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу кадрів Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення з 20.05.2008 р., а також зобов`язання нарахувати та виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць - виконати негайно.

- У задоволенні решти адміністративного позову відмовити.

Як вбачається з протоколу №15 від 15.05.2012 Національною радою відповідно до рішення №706 "Про виконання постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 11.08.2011 року по справі №2а-6786/11/2670" вирішено: поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу кадрів Національної ради з 20.05.2008; нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць; звільнити ОСОБА_1 з посади начальника відділу кадрів Національної ради з 20.05.2008 у зв`язку з виходом на пенсію.

13.11.2012 Київським апеляційним адміністративним судом видано виконавчий лист у справі №2-а-6786/11/2670 яким:

- Зобов`язати Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням коштів, виплачених ОСОБА_1 на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2009 року в справі №2/297 та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2010 року в справі №2/297 (2а-6163/08).

- Зобов`язати Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення розглянути заяви ОСОБА_1 від 24.04.2008 р. (№9/809 від 24.04.2008 р.) та від 05.05.2008 р. (вх. №9/2/826 від 05.05.2008 р.) про звільнення його з посади у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" та статей 49, 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

15.11.2012 ОСОБА_1 звернувся до відділу примусового виконання рішень із заявою про прийняття до виконавчого провадження виконавчого листа в частині виплати йому середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 20.05.2008 по 01.11.2012, а також його поновлення та звільнення з посади начальника відділу кадрів Національної ради згідно з рішенням Київського апеляційного адміністративного суду від 01.11.2012.

Листом від 13.12.2012 №17/2525 (вх. відповідача від 18.12.2012) Національна рада повідомила відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.12.2012 К/9991/72734/12 зупинено виконання вищезазначеної постанови Окружного адміністративного суду міста Києва та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 2а-6786/11/2670 до закінчення касаційного провадження в частині зобов`язання Нацради нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.11.2014 у справі К/9991/72734/12 Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.08.2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01.11.2012 залишено без змін.

15.12.2014 державним виконавцем винесено вимогу №2.-231/5-13 якою Національній раді встановлено в строк до 30.12.2014 повідомити відділ про стан виконання рішення суду, на підставі якого Київським апеляційним адміністративним судом видано виконавчий лист №2-а-6786/11/2670 від 13.11.2012, з наданням підтверджуючих документів щодо його виконання.

Національна рада отримавши зазначену вимогу державного виконавця від 15.12.2014 №2.-231/5-13 звернулася до відповідача із заявою від 30.12.2014 №16/2860 в якій на підставі п.8 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження", а саме: фактичного виконання в повному обсязі рішення, просила державного виконавця винести постанову про закриття виконавчого провадження.

02.03.2015 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою (вх.№Є-2564) в якій просив прийняти відповідні примусові дії до боржника щодо виконання рішення суду, зазначаючи що воно залишається невиконаним.

14.07.2015 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою від 08.07.2015 (вх.№Є-14334) в якій знову просив прийняти відповідні дії по виконанню рішення суду згідно з Законом України "Про виконавче провадження".

20.01.2016 державним виконавцем було винесено вимогу №20.1-158/13 якою триденний строк з дня її отримання Національну раду зобов`язано надати до відділу документи, підтверджуючі виконання рішення суду.

10.02.2016 Національна рада на вимогу державного виконавця №20.1-158/13 від 20.01.2016 своїм листом вих. від 04.02.2016 №10/223 повідомила, що оскільки від виконавчої служби на її заяву від 30.12.2014 №16/2860 не надійшло жодних зауважень, в тому числі з приводу повноти виконання судового рішення, Національна рада вважає рішення виконаним у повному обсязі у зв`язку з чим, просила державного виконавця винести постанову про закриття виконавчого провадження на підставі п.8 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження".

23.03.2016 державним виконавцем було винесено вимогу №20.1-158/13 якою в триденний строк з дня її отримання Національну раду зобов`язано надати до відділу документи, підтверджуючі виконання рішення суду.

Крім того, 23.03.2016 Постановою державного виконавця ВП №35623877 за невиконання рішення суду на Національну раду було накладено штраф у розмірі 1020, 00 грн.

15.04.2016 Національна рада, отримавши вимогу державного виконавця №20.1-158/13 від 23.03.2016 та постанову про накладення штрафу від 23.03.2016, винесених на підставі виконавчого листа №2а-6786/11/2670 від 13.11.2012, звернулася до державного виконавця листом від 04.04.2016 №100/950 в якому повідомила, що інформація, зазначена державним виконавцем у вимозі від 23.03.2016 про те, що станом на 23.03.2016 документів, підтверджуючих виконання рішення суду, боржником до відділу не надано, не відповідає дійсності, оскільки Національною радою такі документи надавалися неодноразово з огляду на що вимога державного виконавця та постанова про накладення штрафу від 23.03.2016 є незаконною і безпідставною.

Національна рада не погоджуючись з постановою про накладення штрафу від 23.03.2016 звернулася з позовом до суду про визнання її протиправною та скасування. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2016 №826/5849/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2016, у задоволенні позову було відмовлено.

В контексті з наведеним слід зазначити, що з вказаного вище рішення Київського апеляційного адміністративного суду вбачається, що він погодився з висновками суду першої інстанції, яким було встановлено, що зі змісту рішення Національної ради від 15.05.2012 №706 вбачається, що постанову Окружного адміністративного суду міста Києва виконано в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 , а також зобов`язання нарахування та виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць, а не за весь час вимушеного прогулу з урахуванням коштів, виплачених ОСОБА_1 на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.11.2009 в справі №2/297 та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 07.07.2010 в справі №2/297 (2-а-6163/08) за один місяць. Таким чином, колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції про помилковість тверджень Національної ради щодо виконання в повному обсязі виконавчого листа Київського апеляційного адміністративного суду від 13.11.2012 №2-ф-6786/11/2670, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу не був виплачений ОСОБА_1 в повному обсязі, з урахуванням вже виплаченої суми за один місяць вимушеного прогулу.

10.11.2016 державним виконавцем було винесено вимогу №20.1-38/13 якою в Національну раду зобов`язано негайно надати до відділу інформацію про виконання виконавчого документа, а саме, виконавчого листа №2-а-6786/11/2670 від 13.11.2012, виданого Київським апеляційним адміністративним судом.

24.11.2016 Національна рада, отримавши вимогу державного виконавця (вх.№10/6854 від 18.11.2016) звернулася до державного виконавця листом від 22.11.2016 №10а/3404 в якому повідомила, що Національною радою неодноразово надавалися пояснення щодо фактичного виконання рішення у зв`язку з чим, просила винести постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження".

30.11.2016 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №35623877 на підставі п.8 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України "Про виконавче провадження".

30.08.2018 Постановою про результати перевірки виконавчого провадження №35623877 в.о. начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України при здійснення контролю за рішеннями, діями державного виконавця при примусовому виконанні виконавчого листа №2-а-6786/11/2670 від 13.11.2012, постановлено постанову про закінчення виконавчого провадження від 30.11.2016 №35623877 скасувати та зобов`язано державного виконавця провести виконавчі дії з виконання зазначеного виконавчого листа в порядку, встановленому законом.

07.09.2018 державним виконавцем винесено постанову про поновлення виконавчого провадження ВП №35623877.

Національна рада не погодившись із зазначеними рішеннями суб`єктів владних повноважень звернулася до суду з позовом про визнання дій виконуючого обов`язки начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України незаконними, скасування постанови від 30.08.2018 про результати перевірки виконавчого провадження №35623877, та постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 07.09.2018 про поновлення виконавчого провадження ВП №35623877.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.08.2019 у справі №826/16243/18, яке набрало законної сили, відмовлено Національній раді у позові.

19.12.2018 державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу №35623877, якою за повторне невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, накладено на Національну раду штраф у розмірі 2040 грн. та зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів.

Національна рада не погоджуючись з вказаною постановою звернулася з даним позовом до суду, в якому просить визнати незаконною та скасувати постанову про накладення штрафу від 19.12.2018 ВП №35623877.

В подальшому, 22.07.2020 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №35623877 на підставі п.3 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України "Про виконавче провадження".

Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016, № 1404-VIII (далі по тексту - Закон України № 1404-VIII, в редакції, яка діяла на час винесення оскаржуваного рішення) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст.5 Закон України № 1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Частиною 1 статті 11 Закону України № 1404-VIII строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч.1 ст.13 Закону України № 1404-VIII).

Частиною 1 статті 18 Закону України № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону (п.1 ч.3 ст.18 Закону України № 1404-VIII), накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом (п.16 ч.3 ст.18 Закону України № 1404-VIII).

Відповідно до ч.4 ст.18 Закону України № 1404-VIII вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

В силу п.6 ч.5 ст. 19 Закону України № 1404-VIII боржник зобов`язаний надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Частиною 1 ст. 41 Закону України № 1404-VIII передбачено, що у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Стаття 75 Закону України № 1404-VIII встановлює відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі.

Так, ч.1 вказаної статті передбачає у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. Частина 2 цієї ж статті передбачає, що відповідальність у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення .

Отже, вищезазначена норма Закону передбачає можливість накладення штрафу на боржника у разі невиконання та повторного невиконання без поважних причин рішення у встановлений виконавцем строк.

Як було встановлено судом 03.12.2012 постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження ВП №35623877 та встановлено боржнику семиденний строк з моменту винесення (отримання) даної постанови для добровільного виконання рішення. Дана постанова позивачем не оскаржувалась та є чинною.

23.03.2016 постановою державного виконавця ВП №35623877 за невиконання рішення суду на Національну раду було накладено штраф у розмірі 1020, 00 грн., законність винесення якої була підтверджена рішенням суду.

30.11.2016 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №35623877 на підставі п.8 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України "Про виконавче провадження", яку 30.08.2018 постановою про результати перевірки виконавчого провадження №35623877 було скасовано та зобов`язано державного виконавця провести виконавчі дії з виконання зазначеного виконавчого листа в порядку, встановленому законом.

07.09.2018 державним виконавцем винесено постанову про поновлення виконавчого провадження ВП №35623877.

При цьому, законність винесення як постанови про результати перевірки виконавчого провадження №35623877від 30.08.2018 так і постанови про поновлення виконавчого провадження ВП №35623877 від 07.09.2018 було підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили.

Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.08.2019 у справі №826/16243/18, яке набрало законної сили, встановлено, що позивачем, у свою чергу, не надано доказів виконання виконавчого листа від 13.11.2012 р. №2а-6786/11/2670, з огляду на що постанова про відновлення виконавчого провадження від 07.09.2018 ВП №35623877, прийнята за наслідками прийняття постанови про результати перевірки виконавчого провадження ВП №35623877, винесена відповідачем правомірно, на підставі та в межах повноважень, визначених чинним законодавством.

Отже, як було зазначено судом вище, факт не виконання виконавчого листа від 13.11.2012 р. №2а-6786/11/2670 встановлено рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.08.2019 у справі №826/16243/18, яке набрало законної сили. Разом з тим, після відновлення 07.09.2018 виконавчого провадження ВП №35623877 Національна рада не надала/не надіслала державному виконавцю жодних доказів виконання виконавчого листа від 13.11.2012 р. №2а-6786/11/2670. Протилежного суду під час розгляду справи не доведено. Як наслідок, відповідачем, враховуючи повторність невиконання рішення боржником без поважних причин, було винесено оскаржувану постанову на підставі ч.2 ст.75 Закону України № 1404-VIII.

В контексті наведеного, слід зазначити, що суд вважає помилковими доводи позивача про те, що оскаржувана постанова є протиправною, оскільки державним виконавцем в постанові про накладення штрафу від 23.03.2016 року не встановлено строку виконання рішення суду, що зобов`язує боржника виконати певні дії, державний виконавець не міг встановити факт невиконання боржником рішення у строк, з огляду на наступне.

Так, постанова про накладення штрафу від 23.03.2016, законність винесення якої підтверджена судом, була прийнята виконавцем на підставі Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (далі по тексту - Закон України N 606-XIV) відповідно до ч. 2 ст.75 якого у разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п`яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

В подальшому набув чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII пунктом 7 розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень якого встановлено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Таким чином, враховуючи те, що після відновлення 07.09.2018 виконавчого провадження Національна рада не надала/не надіслала державному виконавцю жодних доказів виконання виконавчого листа від 13.11.2012 р. №2а-6786/11/2670, державний виконавець, відповідно, вже керувався нормами саме Закону України № 1404-VIII та, як і передбачено ч.2 ст.75 цього Закону, виніс оскаржувану постанову від 19.12.2018 про накладення штрафу за повторне невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, а отже, діяв у межах та у спосіб, визначений чинним законодавством..

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов до висновку, що відповідач, при прийнятті оскаржуваної постанови діяв у межах та у спосіб, визначений Конституцією та законами України, а отже, підстави для визнання його рішення протиправним та його скасування у суду відсутні, як і відсутні підстави для задоволення позову.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241 - 246, 250, 271, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення (, адреса: 01601, м.Київ, вул.Прорізна, 2) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням особливостей визначених ст. 272 цього Кодексу.

Суддя Т.О. Скочок