Справа № 360/2501/19
Суддя: Є.О. Кисельова
Дата ухвалення: 2020-08-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

03 серпня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/2501/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Кисельова Є.О., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Біловодського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України Луганської області про визнання протиправним рішення та бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

13.06.2019 до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі - відповідач 1, ГУ ПФУ в Луганській області), Біловодського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України Луганської області (далі - відповідач 2, Біловодське ОУПФУ Луганської області), в якому позивач просив суд:

- визнати неправомірним рішення про відмову у поновленні пенсії позивачу викладені в рішенні Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області №6312/07-18 від 27.12.2018 року та визнати бездіяльність відповідача, щодо не поновлення його пенсії - протиправною та зобов`язати його вчинити певні дії;

- зобов`язати Біловодське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області провести поновлення та виплату пенсії за віком позивачу з 07.10.2009 відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів;

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, щодо передання заяви про поновлення виплати пенсії Позивачу до Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області.

В обґрунтування позову зазначив, що право громадян України, які постійно проживають за кордоном, на отримання ними пенсійних виплат однозначно встановлено рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009. З метою реалізувати своє право на поновлення виплати пенсії, позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати йому пенсії, засвідченою нотаріально в Державі Ізраїль та легалізованої печаткою апостиль у відповідності до Гаазької Конвенції. Відповідачем у рішеннях від 13.12.2018 та 27.12.2018 було відмовлено у поновленні пенсії позивачу. З посиланням на норми статті 46 Конституції України, пункту 1 частини першої статті 8, частини четвертої статті 24, частини першої статті 26, статтей 28,35,46, 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" позивач вважає відмову відповідача у поновленні пенсії протиправною. На підставі вищевикладеного позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Біловодського ОУПФУ Луганської області № 6312/07-18 від 27.12.2017 та визнати бездіяльність відповідача щодо не поновлення його пенсії протиправною та зобов`язати його вчинити певні дії, поновити виплату пенсії з 07.10.2009.

Позивач та представник позивача в судове засідання не прибули, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, просили розглянути справу без їхньої участі (арк.спр.242).

Представник Головного управління Пенсійного фонду України Луганської області в судове засідання не прибув, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином (арк.спр.240).

Представник другого відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним, просив розглянути справу без його участі (арк.спр.235-236).

Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вимоги частини 9 статті 205 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні.

29.07.2019 від представника ГУ ПФУ Луганської області до відділу діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) суду за вхідним реєстраційним номером 39748/2019 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимоги в повному обсязі (т.с. 2 арк.спр.85-87).

12.08.2019 представником позивача на адресу суду за вхідним реєстраційним номером 42257/2019 було надано відповідь на відзив відповідача - 1, відповідно до якого вважає, що відзив ГУ ПФУ Луганської області жодним чином не спростовує доводів позовної заяви та наполягав на задоволенні позовної заяви в повному обсязі (т.с. 2 арк.спр. 128-132).

29.07.2020 представником Біловодського ОУПФУ Луганської області до відділу діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) суду було за вхідним реєстраційним номером 30393/2020 було надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні адміністративного позову у зв`язку із необґрунтованістю (арк.спр.235-236).

Судом по справі були вчинені такі процесуальні дії:

- ухвалою суду від 09.07.2019 прийнято позову заяву до розгляду після усунення її недоліків та відкрито провадження у справі, вирішено подальший розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження (т.с. 1 арк.спр.1-2);

- ухвалою суду від 21.08.2019 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів (т.с. 2 арк.спр.139);

- ухвалою суду від 19.09.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду справи по суті (т.с. 2 арк.спр.252).

- ухвалою суду від 06.11.2019 адміністративний позов залишено без розгляду в частині (т.с. 2 арк.спр.14-16).

- рішення суду від 06.11.2019 адміністративний позов задоволено частково (т.с.3 арк.спр.21-27);

- постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 11.02.2020 апеляційну скаргу Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області - задоволено повністю. Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 скасовано повністю (т.с. 3 арк.спр.178-183);

- постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23.06.2020 апеляційну скаргу представника позивача - задоволено. Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду в частині позовних вимог (т.с. 3 арк.спр.201-205).

- ухвалою суду від 10.07.2020 прийнято справу до провадження (т.с. 3 арк.спр.223-224).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

ОСОБА_1 звернувся через уповноваженого за нотаріально посвідченою довіреністю представника до Пенсійного Фонду України із апостильованою заявою від 02.02.2017 про призначення/перерахунок пенсії, в якій просив поновити виплату пенсії з 10.04.1996 (т.с. 2 арк.спр.177-179).

Листом Пенсійного фонду України від 10.05.2018 за вих. № 4543/П-11 на адресу головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області направлено звернення ОСОБА_2 від 03.04.2017 щодо передачі заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії разом із копіями документів для розгляду по суті (т.с. 1 арк.спр.112).

Листом від 18.08.2017 № 9685/02-04 ГУ ПФУ в Луганській області представнику позивача були надані роз`яснення щодо порядку поновлення виплати раніше призначених пенсій та діяльності управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська (арк.спр.114).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 02.08.2018 по справі № 812/1533/18, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22.11.2018, адміністративний позов ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про зобов`язання поновити нарахування та виплату пенсії - задоволено частково (т.с. 1 арк.спр.117-123).

Визнано протиправною бездіяльність головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області в частині не розгляду заяви ОСОБА_1 від 02.02.2017 про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з 10.04.1996 по суті.

Зобов`язано головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області повторно розглянути заяву від 02.02.2017 ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії з 10.04.1996 по суті із урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області із заявою від 27.11.2018 № 3623 про добровільне виконання судового рішення та надання розрахунків, в якому просив виконати рішення Луганського окружного адміністративного суду від 02.08.2018 у справі № 812/1533/18, поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком (т.с. 2 арк.спр.180-181).

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 02.02.2017 про поновлення виплати пенсії з 10.04.1996 на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 02.08.2018 по справі № 812/1533/19, передано на розгляд Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області заяву позивача від 02.02.2017 із доданими до неї документами та заяву представника ОСОБА_1. № 3623 від 27.11.20018 про добровільне виконання судового рішення разом із нотаріально посвідченими копіями документів (т.с. 2 арк.спр.128-130).

Листом від 22.12.2018 № 6312/07-18 Біловодське ОУПФУ Луганської області повідомило представника позивача про те, що територіальними органами Пенсійного фонду України рішення про припинення виплати пенсії позивачеві не приймалось, управлінням до особистого звернення ОСОБА_1 за місцем реєстрації на території України у встановленому чинним законодавством порядку з подачею особисто відповідно заяви встановленого зразка та документів, не може бути прийнято рішення про призначення та поновлення її виплати (т.с. 2 арк.спр.165-166).

У свою чергу, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Біловодським ОУПФУ Луганської області за рішенням ГУ ПФУ в Луганській області від 13.12.2018 № 17453/07 про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 02.02.2017 розглянуто документи щодо поновлення виплати пенсії та прийнято рішення про поновлення/ відмову в поновлені пенсії від 26.12.2018 № 6251/03-17 (далі - рішення від 26.12.2018 № 6251/03-17) (т.с. 2 арк.спр.162-163).

Рішенням від 26.12.2018 № 6251/03-17 відмовлено ОСОБА_1 на підставі наданих документів відмовлено в поновленні виплати пенсії з 10.04.1996 у зв`язку з відсутністю пенсійної справи, в якій міститься розрахунок пенсії, сума пенсії яка належала до виплати у 1996 році та документи, які підтверджували страховий стаж, заробітну плату, документи підтверджуючих особливість пенсіонера, місце його проживання (т.с. 2 арк.спр.162-163).

Постановою першого апеляційного адміністративного суду від 11.02.2020 апеляційну скаргу Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області - задоволено повністю. Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 скасовано повністю (т.с. 3 арк.спр.178-183).

В подальшому, постановою першого апеляційного адміністративного суду від 23.06.2020 апеляційну скаргу представника позивача - задоволено. Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду в частині позовних вимог (т.с. 3 арк.спр.201-205).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і відзив учасників справи, суд виходить з такого.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 за №1058 (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до пунктів 1,4 статті 8 Закону № 1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування на рівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надані Верховною Радою України.

Згідно з частиною першою статті 44 Закону № 1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Частиною 5 статті 45 Закону № 1058-IV визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Пунктом 2 частини 1 статті 49 Закону № 1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється, зокрема, на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 Закону № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Частиною 2 статті 49 Закону № 1058-IV визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в рішенні № 25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, зазначено, що право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 53 цього рішення також наголошено, що Суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, який повинен тлумачитися «з огляду на умови сьогодення» (див. рішення ЄСПЛ від 25 квітня 1978 року у справі «Тайрер проти Сполученого Королівства» (Tyrer v. the United Kingdom), пункт 31, Series A № 26), а підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати, проживаючи за кордоном, що могли вважатися розумними на початку 1950-х років.

У рішенні ЄСПЛ від 20.01.2012 у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (пункт 70 цього рішення).

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Закону № 1058-ІVнараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Згідно із частиною другоюстатті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченомустаттею 46 цього Закону.

Водночас згідно з пунктом 2.8 Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2) (пункт 4.1 Порядку № 22-1).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (пункт 4.3 Порядку № 22-1).

Згідно із частиною другою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів..

Статтею 123 КАС України встановлено, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

З 07.10. 2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічна позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18.

Вирішуючи питання щодо поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, суд виходить з наступного.

Пенсія за віком призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та відповідно до відрахувань до спеціального фонду.

Разом з тим, суд зазначає, що пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.

Водночас, положеннями статті 46 Законом № 1058-IV встановлено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Аналіз зазначених положень статті 46 Закону № 1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Отже, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон № 1058-ІV гарантують всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

Суд звертає увагу, що при первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії. У випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, встановлені статтею 49 Закону № 1058-IV.

При цьому, законодавцем було чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

У свою чергу, відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 07.10.2009 № 25-рп/2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України (254к/96-ВР) положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Проте, сам факт прийняття Конституційним Судом України Рішення від 07.10.2009 № 25-рп/2009 та рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» не забезпечує необхідної правової визначеності, яка є головною умовою дії «презумпції знання закону», тим більше коли мова йде про літню людину, яка проживає в іншій країні, тобто поза інформаційним полем України.

Саме з метою забезпечення правової визначеності Конституційний Суд України у своєму рішенні звернув увагу Верховної Ради України на необхідність внесення відповідних змін до законодавства, які до цього часу не були внесені.

Водночас відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови, за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з частиною 2 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статі 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи висновки колегії суддів Першого апеляційного адміністративного суду, викладених в постанові від 11.02.2020, судом встановлено, що представником позивача не було доведено належними та допустимими доказами факту наявності у ОСОБА_1 статусу отримувача пенсії.

Відповідно до законодавства України з настанням пенсійного віку особи не здійснюється автоматичне призначення та нарахування пенсії. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення», звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. Сам факт досягнення особою віку, що надає право на отримання пенсійних виплат, не може свідчити про факт призначення та виплату їй пенсії.

Відповідно до приписів п. 2.8 Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Суд приходить до висновку, що діючим законодавством чітко визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, які наявні в пенсійній справі.

Матеріалами справи встановлено, що 10.10.1995 ОСОБА_1 виїхав з України на постійне місце проживання до Держави Ізраїль.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що протягом вказаного періоду часу позивач не перебував на обліку в жодному з управлінь Пенсійного фонду України, оскільки функції з призначення та виплати пенсії у Луганській області були передані органами праці та соціального захисту населення органам Пенсійного фонду України з 2002 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.04.2002 № 497 "Про забезпечення виконання функцій з призначення і виплати пенсій органами Пенсійного фонду".

Відповідно до пункту 5 вказаної постанови, Міністерство праці та соціальної політики забезпечує проведення органами праці та соціального захисту населення інвентаризації пенсійних справ та особових рахунків і здійснює їх передачу органам Пенсійного фонду України.

Відповідно до положень абз. 9 пп.1 п.2 Порядку передачі функцій з призначення і виплати пенсій органами праці та соціального захисту населення органам Пенсійного фонду Вінницькій, Волинській, Житомирській, Запорізькій, Івано-Франківській, Кіровоградській, Луганській, Одеській, Рівненській, Сумській, Тернопільській, Херсонській, Черкаській, Чернівецькій, Чернігівській областях та м. Севастополі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2002 № 497, органи праці та соціального захисту населення передавали за актом приймання-передачі архівні пенсійні справи, закриті протягом трьох останніх років, тоді як з моменту закриття пенсійної справи позивача у 1995 році на час передачі функцій з призначення і виплати пенсій та пенсійних справ органам Пенсійного фонду минуло більше трьох років.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що адміністративний позов в частині позовних вимог щодо зобов`язання Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 за період з 07 жовтня 2009 року по 01 лютого 2017 року задоволенню не підлягає.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати на користь позивача стягненню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 8, 9, 32, 77, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Біловодського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України Луганської області в частині позовних вимог щодо зобов`язання Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 за період з 07 жовтня 2009 року по 01 лютого 2017 року - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Є.О. Кисельова