Справа № 520/3015/2020
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2020-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2020 р. № 520/3015/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Волошина Д.А., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської селищної ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії ,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- поновити строк тяжкохворому інваліду 2-ї групи ОСОБА_1 на звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина гарантованого Основним Законом України;

- визнати дію або бездіяльності Шевченківської селищної ради протиправною, щодо не розгляду на пленарному засіданні селищної ради заяви інваліда 2-ї групи ОСОБА_1 про надання одноразової грошової адресної допомоги мешканцям, які попали в скрутне становище, на придбання ліків від 18.06.2019 року;

- визнати Дискримінаційні дії Шевченківської селищної ради по відношенню до тяжкохворого громадянина інваліда 2-ї групи ОСОБА_1 під час розгляду заяви інваліда 2-ї групи ОСОБА_1 про надання одноразової грошової адресної допомоги мешканцям, які попали в скрутне становище, на придбання ліків від 18.06.2019 року порівняно з заявами інших громадян, які Шевченківська селищна рада розглядає незалежно, протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення цих дій;

- зобов`язати Шевченківську селищну раду розглянути заяву інваліда 2-ї групи ОСОБА_1 про надання одноразової грошової адресної допомоги мешканцям, які попали в скрутне становище, на придбання ліків від 18.06.2019 року на наступному пленарному засіданні Шевченківської селищної ради та прийняти рішення по суті порушених у заяві питань з забезпеченням доступу інваліду 2-ї групи ОСОБА_1 особисто бути присутнім при розгляді даної заяви на пленарному засіданні сесії Шевченківської селищної ради, для викладення аргументів та іншого;

- стягнути з Шевченківської селищної ради коштів на відшкодування моральної (немайнової) шкоди в розмірі двадцяти мінімальних зарплат на користь тяжкохворої людини, інваліда 2-ї групи ОСОБА_1 заподіяної йому протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю Шевченківської селищної ради.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 18.06.2019 ОСОБА_1 звернувся до Шевченківської селищної ради з заявою про надання одноразової грошової адресної допомоги мешканцям, які попали в скрутне становище, на придбання ліків. У встановленому законом порядку та у встановлений законом строк дана заява не була розглянута, а лише 10.08.2019 на адресу позивача надійшов лист за №897 від 07.08.2019 за підписом Шевченківського селищного голови В.Волкодав, яким проінформовано про існування на території Шевченківського району програми реімбурсації інсуліну. Тобто, відповідачем надано інформацію, за якою позивач не звертався, у зв`язку з чим наявна протиправна бездіяльність щодо не розгляду заяви інваліда 2-ї групи ОСОБА_1 про надання одноразової грошової адресної допомоги мешканцям, які попали в скрутне становище, на придбання ліків від 18.06.2019 року. З огляду на що просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 30.06.2020 року поновлено строк звернення до суду та відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Представником відповідача, 20.07.2020 надано відзив на позовну заяву, в якому він адміністративний позов не визнав, зазначив, що оскільки надання допомоги з селищного бюджету на придбання інсуліну законодавством чи положеннями селищної ради не передбачено, то дане питання потребувало додаткового вивчення (для з`ясування наявності/відсутності) підстав для винесення на розгляд. З метою вирішення цього питання та з`ясування необхідності виділення коштів для купівлі інсуліну/чи відсутності підстав для надання допомоги ОСОБА_1 , виконавчий комітет звернувся до КНП «Шевченківська центральна районна лікарня» (далі- ЦРЛ), щоб дізнатися, чи є можливість отримувати безкоштовний інсулін особам, хворим на цукровий діабет та чи надавалась/надається така допомога безпосередньо ОСОБА_1 . У відповіді ЦРЛ (вих. №01-17/545 від 26.06.19) зазначено, що з 2016 року в районі діє Програма реімбурсації інсуліну, і є можливість забезпечити хворих препаратами інсуліну на 100%. Держава повністю виконує свої зобов`язання і надає безкоштовний інсулін хворим, в тому числі і позивачу по справі. Позивач забезпечений препаратами інсуліну за рахунок держави на 100%. Крім того, згідно рішення Шевченківського районного суду від 28.07.2005 року, адміністрацію Шевченківської ЦРЛ (і аж ніяк не селищну раду) зобов`язано забезпечити ОСОБА_1 необхідним інсуліном марки Хумулін. Будь-які підстави для винесення питання на розгляд сесії відсутні, більш того, вирішення порушеного питання не належить до компетенції селищної ради. Позивачем не вказано жодного законодавчого акту, який був порушений селищною радою. У випадку ненадання препаратів позивач мав право звертатися до суду з позовом до Шевченківської ЦРЛ. Враховуючи викладене, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 18.06.2019 р. звернувся до Шевченківської селищної ради з заявою про надання одноразової грошової адресної допомоги мешканцям, які тимчасово попали в скрутне матеріальне становище, на придбання ліків, в якій просив надати йому одноразову грошову матеріальну допомогу в розмірі 6000,00 грн. для самостійного забезпечення себе вкрай життєво необхідним медикаментозним препаратом інсулін, на покупку: Хумулін Регуляр в кількості 10 картриджів та Хумулін НПХ в кількості 10 картриджів. (а.с.82).

Шевченківська селищна рада листом від 07.08.2019 р. за №897 повідомила позивача, що відповідно до отриманої інформації на території Шевченківського району працює Програма реімбурсації інсуліну. Згідно даної програми хворі на діабет можуть безоплатно отримувати препарати інсуліну. Станом на 26.06.2019 р. надійшла медична субвенція на відшкодування вартості препаратів інсуліну під час забезпечення хворих на цукровий діабет, завдяки чому є можливість забезпечити препаратами інсуліну хворих мешканців району на цукровий діабет на 100 %. Також, запропоновано за більш детальною інформацією по роботі даної програми та отримання допомоги, звернутися до безпосередніх її виконавців - комунального комерційного підприємства «Шевченківська центральна районна лікарня». (а.с.81).

Не погоджуючись із вказаною бездіяльністю з боку відповідача щодо не розгляду заяви про надання одноразової грошової адресної допомоги на придбання ліків, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм статтею 40 Конституції України права на звернення врегульовано Законом України "Про звернення громадян".

Статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 р. 393/96-ВР встановлено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з ст.3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до п.27 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання про прийняття рішень щодо передачі коштів з відповідного місцевого бюджету.

Згідно з статтею 19 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення.

Тобто, Шевченківська селищна рада, як орган місцевого самоврядування, до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, зобов`язана об`єктивно і вчасно розглядати заяви (клопотання), перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Статтею 20 того ж Закону передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Під час з`ясування офіційних обставин справи судом встановлено, що ОСОБА_1 18.06.2019 р. звернувся до Шевченківської селищної ради з заявою про надання одноразової грошової адресної допомоги мешканцям, які тимчасово попали в скрутне матеріальне становище, на придбання ліків, в якій просив надати йому одноразову грошову матеріальну допомогу в розмірі 6000,00 грн. для самостійного забезпечення себе вкрай життєво необхідним медикаментозним препаратом інсулін, на покупку: Хумулін Регуляр в кількості 10 картриджів та Хумулін НПХ в кількості 10 картриджів. (а.с.82).

Наведене свідчить про те, що позивачем реалізовано надане йому чинним законодавством право на звернення до органу державної влади із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів, оскільки згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю і враховуючи встановлений позивачу діагноз (важка форма цукрового діабету) прохання викладене у зверненні від 18.06.2019 р. стосується саме життя та здоров`я позивача по справі.

Згідно вказаної відповіді Шевченківська селищна рада листом від 07.08.2019 р. за №897 повідомила позивача, що відповідно до отриманої інформації на території Шевченківського району працює Програма реімбурсації інсуліну. Згідно даної програми хворі на діабет можуть безоплатно отримувати препарати інсуліну. Станом на 26.06.2019 р. надійшла медична субвенція на відшкодування вартості препаратів інсуліну під час забезпечення хворих на цукровий діабет, завдяки чому є можливість забезпечити препаратами інсуліну хворих мешканців району на цукровий діабет на 100 %. Також, запропоновано за більш детальною інформацією по роботі даної програми та отримання допомоги, звернутися до безпосередніх її виконавців - комунального комерційного підприємства «Шевченківська центральна районна лікарня». (а.с.81).

Разом з тим, аналізуючи зміст відповіді Шевченківської селищної ради від 07.08.2019 р., судом встановлено, що в листі відповідача від 07.08.2019 р. не розглянуто питання саме про надання одноразової грошової адресної допомоги мешканцям, які тимчасово попали в скрутне матеріальне становище, на придбання ліків, не прийнято рішення про надання такої допомоги або відмову у її наданні, разом із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення, натомість запропоновано за більш детальною інформацією по роботі програми реімбурсації інсуліну та отримання допомоги, звернутися до безпосередніх її виконавців - комунального комерційного підприємства «Шевченківська центральна районна лікарня».

Враховуючи те, що позивачем було порушено питання щодо надання одноразової грошової адресної допомоги мешканцям, які тимчасово попали в скрутне матеріальне становище, а не отримання інсуліну, та вирішення цього питання належить саме до повноважень Шевченківської селищної ради, відповідач по справі зобов`язаний був перевірити викладені у зверненні позивача факти, що стосується саме цього питання та розглянути вказане звернення відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідачем таких дій вчинено не було, факти викладені в заяві перевірені не були, вимоги заявника не розглянуті та не вирішені, що на думку суду свідчить про неналежний розгляд відповідачем звернення позивача від 18.06.2019 р.

Окрім того, судом встановлено, що розгляд звернення позивача проведено з порушенням строку, встановленого ст. 20 Закону України «Про звернення громадян».

У зв`язку з вищезазначеним, суд дійшов до висновку, що ефективним способом захисту порушеного права у справі, що розглядається, є визнання протиправними дій Шевченківської селищної ради щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 про надання одноразової грошової адресної допомоги мешканцям, які попали в скрутне становище, на придбання ліків від 18.06.2019 року та зобов`язання Шевченківської селищної ради повторно розглянути звернення ОСОБА_1 про надання одноразової грошової адресної допомоги мешканцям, які попали в скрутне становище, на придбання ліків від 18.06.2019 року, з урахуванням висновків суду.

При цьому, вимога зобов`язати Шевченківську селищну раду розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.06.2019 року на наступному пленарному засіданні Шевченківської селищної ради та прийняти рішення по суті порушених у заяві питань з забезпеченням доступу позивача особисто бути присутнім при розгляді даної заяви на пленарному засіданні сесії Шевченківської селищної ради, для викладення аргументів та іншого, не підлягає задоволенню з огляду наступне.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема: на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу.

Як вбачається з заяви позивача від 18.06.2019 року, останній при зверненні до Шевченківської селищної ради з заявою про надання одноразової грошової адресної допомоги не просив розгляд його заяви проводити за його участі, у зв`язку з чим йому не було відмовлено у розгляді заяви за його участі, що виключає необхідність зобов`язання відповідача робити повторний розгляд заяви за участю ОСОБА_1 .

Стосовно вимог позивача визнати дискримінаційні дії Шевченківської селищної ради по відношенню до тяжкохворого громадянина інваліда 2-ї групи ОСОБА_1 під час розгляду заяви інваліда 2-ї групи ОСОБА_1 про надання одноразової грошової адресної допомоги мешканцям, які попали в скрутне становище, на придбання ліків від 18.06.2019 року порівняно з заявами інших громадян, які Шевченківська селищна рада розглядає незалежно, протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення цих дій, суд зазначає наступне.

Відповідно до Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Як вбачається зі статті 2 Конвенції про права інвалідів, ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Конвенції про права інвалідів і Факультативного протоколу до неї" дискримінація за ознакою інвалідності означає будь-яке розрізнення, виключення чи обмеження з причини інвалідності, метою або результатом якого є применшення або заперечення визнання, реалізації або здійснення нарівні з іншими всіх прав людини й основоположних свобод у політичній, економічній, соціальній, культурній, цивільній чи будь-який іншій сфері. Вона включає всі форми дискримінації, у тому числі відмову в розумному пристосуванні.

Згідно з статтею 9 цієї Конвенції щоб надати інвалідам можливість вести незалежний спосіб життя й усебічно брати участь у всіх аспектах життя, держави-учасниці вживають належних заходів для забезпечення інвалідам доступу нарівні з іншими до фізичного оточення, до транспорту, до інформації та зв`язку, зокрема інформаційно-комунікаційних технологій і систем, а також до інших об`єктів і послуг, відкритих або таких, що надаються населенню, як у міських, так і в сільських районах. Ці заходи, які включають виявлення й усунення перепон і бар`єрів, що перешкоджають доступності, повинні поширюватися, зокрема: на будинки, дороги, транспорт й інші внутрішні та зовнішні об`єкти, зокрема школи, житлові будинки, медичні установи та робочі місця; на інформаційні, комунікаційні та інші служби, зокрема електронні служби та екстрені служби.

У статті 1 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів" визначено, що інваліди в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України, всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються (ч.ч. 1, 2 ст.6 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні")

Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають не обґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб (ч.3 ст.6 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні"). Таким чином, дискримінацією є відповідні обмеження прав та свобод осіб, які створюють перешкоди у їх реалізації.

Таким чином, суд зазначає, що не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду справи наявність дискримінаційних ознак у діях Шевченківської селищної ради відносно позивача, в розумінні приписів Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні".

Позивачем, в свою чергу, не наведено та не підтверджено належними та допустимими доказами наявність дискримінаційних ознак у діях відповідача.

Щодо вимог про стягнення з Шевченківської селищної ради коштів на відшкодування моральної (немайнової) шкоди в розмірі двадцяти мінімальних зарплат на користь тяжкохворої людини, інваліда 2-ї групи ОСОБА_1 заподіяної йому протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю Шевченківської селищної ради, то суд зазначає, що аналіз ст. 23 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що моральна шкода має полягати саме у: фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Ст. 1167 Цивільного кодексу України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4,5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з вищезазначеного, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому душевних страждань протиправними діями відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.

Крім того, позивач жодним чином не обґрунтовує розмір моральної шкоди, а саме, в розмірі двадцяти мінімальних зарплат.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведений факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат у зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору не вирішується.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Шевченківської селищної ради (вул. Центральна, буд. 9,смт. Шевченкове, Шевченківський район, Харківська область, 63601, код 04400156) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Шевченківської селищної ради щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 про надання одноразової грошової адресної допомоги мешканцям, які попали в скрутне становище, на придбання ліків від 18.06.2019 року.

Зобов`язати Шевченківську селищну раду повторно розглянути звернення ОСОБА_1 про надання одноразової грошової адресної допомоги мешканцям, які попали в скрутне становище, на придбання ліків від 18.06.2019 року, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.А. Волошин