Справа № 807/852/17
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2020-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 рокуЛьвівСправа № 807/852/17 пров. № А/857/5719/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.

суддя Матковська З.М.

секретар судового засідання Омеляновська Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року (головуючий суддя Луцович М.М., м.Ужгород, проголошено 09:26:07, повний судове рішення складено о 20 лютого 2020 року) у справі № 807/852/17 за адміністративним позовом громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про визнання рішення протиправним

В С Т А Н О В И В:

17 липня 2017 року громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) (надалі -позивач) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (далі - відповідач, ГУ ДМС у Закарпатській області, міграційний орган), в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача від 26 червня 2017 року про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати відповідача прийняти щодо позивача рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що відповідач відмовив йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач зазначав, що він є громадянином Народної Республіки Бангладеш. З 2012 року позивач є членом студентського крила партії НПБ (Націоналістична партія Бангладеш) в Сілхет та не бажає повертатися до країни походження, оскільки у разі повернення, йому загрожує реальна небезпека бути підданому нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню через політичні переконання та відсутність безпеки та захисту з боку органів державної влади та представників правлячої партії Авамі Ліг. Позивач наголошував на тому, що оскаржене рішення відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є не обґрунтованим, прийняте без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено .

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції, року громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить апеляційний суд скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник покликається фактично на доводи, викладені ним в адміністративному позові. Зазначає, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи та не надав їм належної оцінки. Зазначає, що позивач є членом опозиційної політичної партії, а відтак за свою діяльність може бути підданий політичному переслідуванню, безпідставному покаранню, а відтак насильству в країні походження. Апелянт не погоджується з тим, що ним недоведено приналежність до політичної партії, оскільки вважає, що поданих ним міграційному органу копій документів та фотознімків є достатньо для доведення цієї обставини. Вважає, що неправдивість цих документів повинен доводити безпосередньо міграційний орган. Крім того апелянт вважає, що суд першої інстанції прийшов помилкових висновків з урахуванням того, що не врахував інформацію щодо країни походження позивача, соціальну та політичну ситуацію у ній та репресивну діяльність її уряду, а відповідно помилково вважав, що загроза для позивача бути підданим покаранню та насильству в країні походження є об`єктивно реальною.

У відповідь на апеляційну скаргу позивач надіслав до суду відзив, в якому заперечує проти доводів та вимог скарги, зазначає, що позивач виїхав з країни походження легально, в Мінську навчався на мовних курсах, в подальшому з Республіки Білорусь переїхав в Україну. В Україні позивач був притягнений до адміністративної відповідальності, у відповідності до вимог ст. 203 КУпАП, оскільки порушив правила перебування в Україні. Заяву про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту позивач подав тільки після притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 203 КУпАП. Представник відповідача наголошував, що позивачем не було доведено наявність реальної загрози бути підданому нелюдському чи такому, що принижує гідність поводженню, або покаранню в разі повернення в країну походження, рішення про відмову позивачеві в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалося з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи і є правомірним, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, хоча належно повідомлені про дату час та місце розгляду справи.

Відсутність сторін у справі, належних чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до норми ст.205 цього Кодексу.

Згідно ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Як встановлено судом з матеріалів справи позивач - ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Народної Республіки Бангладеш, що підтверджується паспортом № НОМЕР_1 , за національністю бангла, неодружений, віросповідання іслам, народився в місті Сілхет, Народна Республіка Бангалдеш, володіє англійською, іспанською та російською мовами.

06 червня 2017 року, позивач звернувся із заявою №8 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заяву обґрунтовував тим, 10 листопада 2016 року змушений був покинути країну походження з політичних причин, оскільки був членом Націоналістичної партії Бангладеш (далі - БНП), яка є політичним опонентом правлячої партії влади «Авамі Ліг» та її молодіжного крила «Чатор Лік». Зазначав, що він захищав свої позиції та ідеологію партії політичної приналежності, які партія влади не приймала. БНП участь у виборах 2014 року в країні походження не приймала, однак позивач працював в осередку партії в місті Сілхет. Через належність до партії мав проблеми. Керівник партії порадив позивачу покинути країну. Через це він оформив студентську візу до Білорусії, а вже згодом вирішив переїхати до України, оскільки вважав, що ця країна більш прийнятна для нього. Позивач зазначав, що у разі повернення до країни походження, як повідомив йому його брат, який працює у місцевій поліції йому загрожує штраф та арешт.

Наказом відповідача від 26 червня 2017 року №35, на підставі статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. у зв`язку з необґрунтованістю заяви. Цього ж дня Головне управління ДМС в Закарпатській області повідомило позивача щодо відмови.

Не погоджуючись із вказаним рішенням громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) подав до суду позов.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість оскарженого рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26 червня 2017 року, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно та легально з метою покращення рівня життєвих умов.

Колегія суддів апеляційного адміністративного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступні міркування.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно до ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, при розгляді документів заявника відповідач зобов`язаний перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається. З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників. Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

Згідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виявлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з письмовим висновком, приймає рішення про їх виправлення та здійснює обмін документів, виданих на підставі такого рішення.

Таким чином, з системного аналізу ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вбачається, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Як підтверджується матеріалами справи, зокрема й документами особової справи позивача останній, як в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06 червня 2017 року так і під час співбесіди 21 червня 2017 року, про що зафіксовано у Протоколі співбесіди, що він належить до Націоналістичної партії Бангладеш.

Під час співбесіди 21 червня 2017 року позивач повідомив, що з 2012 року є членом студентської групи БНП в місті Сілхет. Свій вступ до БНП позивач пояснив тим, що йому рекомендували друзі та через корумпованість партії влади Авамі Ліг. Свою належність до партії позивач підтверджує сфотографованим на телефон членським квитком (ГО-картка члена партії), відсутність оригіналу пояснює, тим, що він залишився вдома. Також позивач на підтвердження своєї належності до партії надав копії фотографій. Зі слів позивача, на фото зображений лідер партії області Сілхет Міджанур Рахман Міджан та акції, які проводились партією.

Окрім того, позивачем були подані до відповідача наступні документи: копії сертифікатів про освіту, страховий поліс, а також копії фотографій, однак, з поданих позивачем копій фотографій не можна встановити сфотографованих осіб, а також де зроблено знімки, мету зустрічі, дата та місце її проведення.

Отже, з поданих позивачем копій фотографій, не можна встановити, ні дати, ні імен, ні осіб, ні події, які на них зображені, також відсутні докази, яким чином були отримані вказані фотографії.

В ході співбесіди позивач коментував тільки ті фотографії, де зображений лідер БНП Міджанур Рахман Міджан в області Сілхет, однак, хто із зображених є лідером позивач не вказува.

Сфотографований на телефон членський квиток (ГО-картка члена партії), так і не був роздрукований позивачем та не наданий до органу міграційної служби.

Позивач під час співбесіди повідомляв наступні факти, що стосуються відомостей про Націоналістичну партію Бангладеш, зокрема, що така створена в 1971 році, очолює її ОСОБА_5 , дружина засновника партії ОСОБА_6 , вісім років тому БНП була при владі, а з того часу в опозиції та у кінці 2013 року відбулися останні вибори до парламенту Бангладеш.

Разом з тим, в ході дослідження заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем було встановлено з відкритих джерел, що Націоналістична партія Бангладеш (НПБ) була створена у вересні 1979 ОСОБА_6 , перебувала при владі до 1982 року, в 1991 році виграла парламентські вибори і була при владі до 1996 року, потім знову перемогла на виборах в жовтні 2001 році. Щодо проведення парламентських виборів в Бангладеш, то у відкритих джерелах міститься наступна інформація: опозиція в Бангладеш має намір провести акцію протесту, незважаючи на заборону уряду, у січні 2014 року в Бангладеш відбулися вибори, які супроводжувалися насильством.

Отже, як видно з наведеного вище, під час співбесіди позивач плутався у датах проведення парламентських виборах, хоча з його слів, був агітатором під час виборчої кампанії. Так у заяві анкеті вказує, що у парламентських виборах 2014 року його партія участі не брала, а під час співбесіди 21.06.2017 року вказує, що парламентські вибори останні відбулися у кінці 2013 року. Вибори до парламенту, зі слів позивача, відбулися у кінці 2013 року, однак у відкритих джерелах зазначено - січень 2014 року.

З огляду на викладене можна дійти висновку, що позивач володіє загальною інформацією про Націоналістичну партію Бангладеш, плутається в датах, ні ідеологію, ні цілі партії назвати не може, хоча стверджував, що приймав участь в агітаційній діяльності партії під час виборів.

В контексті наведеного апеляційний суд зазначає, що визначення статусу біженця має на меті встановлення вірогідності того, що певна особа могла чи може піддаватися переслідуванню в країні походження.

Основні погляди на стандарти доказування, що вимагається при прийнятті заяви біженця, закріплені в Позиціях Управління Верховного комісара про обов`язки та стандарти доказування в заявах біженців від 16 грудня 1998 року.

Підтвердження фактів, викладених у заявах осіб, шукачів притулку, мають бути обґрунтовані відповідними поясненнями та доказами. Згідно з загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка стверджує про існування певних фактів чи обставин. Отже, особа зобов`язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу для отримання статусу біженця. Водночас, така особа повинна повідомити суду чи компетентним органах усю необхідну інформацію щодо фактів та обставин, а також констатувати її правдивість з метою прийняття ними обґрунтованого та належного рішення. Уповноважені органи зобов`язані вивчити та надати оцінку усім істотним обставинам.

Очевидно, що заявник зобов`язаний говорити правду. Обставини, на які покликається особа мають підтверджуватись доказами. Ненадання документального доказу для підтвердження усних тверджень не повинно перешкоджати прийняттю заяви, якщо такі пояснення відповідають загальновідомим фактам, і їх загальна правдивість є достатньою. При визначенні правдивості заяви компетентні органи повинні враховувати такі фактори, як правильність підтверджених фактів, загальна відповідність і логічність історії заявника, а також докази, що підтверджують надані особою пояснення та їх відповідність загальновідомим фактам, в тому числі ситуацію в країні походження. Правдивість підтверджується, якщо заявник надав прохання, яке є логічно послідовним і не суперечить загальновизнаним фактам, і, відтак, викликає довіру. Тому, якщо суд чи уповноважений орган вважає, що історія заявника в цілому є логічна послідовна і правдоподібна, то сумніви не повинні бути причиною відхилення заяви в цілому, тобто слова заявника приймаються на віру.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Разом з тим, аргументи позивача щодо його участі в політичній партії, учасники якої зазнають переслідування не підтверджуються відповідними доказами, відтак доводи позивача про те, що він брав активну участь у діяльності Націоналістичної партії Бангладеш викликають сумніви і не можуть вважатися достовірним чи правдоподібним. Логічні неточності й непослідовність у поясненнях позивача загалом також викликають обґрунтовані сумніви щодо реальності загроз безпосередньо для позивача у випадку його повернення до країни походження.

На додаток до на наведеного вище, в сукупності з усіма обставинами цієї справи та мотивами звернення позивача до міграційного органу необхідно враховувати й саму поведінку особи, яка подала заяву про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, матеріалами особової справи позивача, його особистими поясненнями підтверджується, що позивач 10 листопада 2016 року легально, отримавши студентську візу та паспорт виїхав з Бангладеша в Республіку Білорусь (через Індію ). В Мінську позивач проживав у гуртожитку та навчався на підготовчих курсах університету.

Відтак, на думку суду, останній перебував у третій безпечній країні при цьому легально, проте із заявою про надання захисту позивач не звертався.

Позивач зазначає, що виїхав з Республіки Білорусь, оскільки не бажав там залишатися. Згідно наданих пояснень, позивач зазначав, що прибув з Республіки Білорусь в Україну, оскільки тут у нього є друзі та він мав намір навчатися в Харкові. Позивач вказував, що оскільки у нього відсутні кошти на навчання в Харкові він звернувся за захистом до органів міграційної служби України.

При цьому слід констатувати, що в Україну позивач прибув нелегально, та тільки після притягнення його до адміністративної відповідальності та накладення на нього адміністративного стягнення згідно ч.1 ст. 203 КУпАП, у зв`язку з перебуванням на території України без документів на право проживання в Україні, відтак позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, з аналізу особової справи позивача, яка міститься в матеріалах справи, та наданих позивачем пояснень в ході розгляду справи по суті вбачається, що ані під час перебування в країні походження, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесіди останнього із посадовими особами відповідача, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача, та реальної небезпеки для останнього стати в країні походження жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Згідно із частиною третьою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналізуючи зазначені норми законодавства та встановлені у справі обставини, колегія суддів апеляційного суду вважає, що вказані вище умови при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем у повному обсязі дотримані не були; а невстановлення всіх обставин щодо ситуації в країні походження позивача, наявності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні походження та існування загрози для його життя, як таких, що мають суттєве значення для прийняття рішення, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків відповідача про відсутність підстав для надання позивачу додаткового захисту.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позову.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі № 807/852/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 28 липня 2020 року.