Справа № 200/4883/20-а
Суддя: Логойда Т.В.
Дата ухвалення: 2020-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2020 р. Справа№200/4883/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Логойди Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження (за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Донецької області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

12 травня 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Донецької області від 25 березня 2020 року № 259-к про звільнення його з посади заступника прокурора міста Димитрова та органів прокуратури Донецької області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»;

- поновити його на посаді заступника прокурора міста Димитрова Донецької області з 26 березня 2020 року;

- стягнути з прокуратури Донецької області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 26 березня 2020 року і до часу фактичного поновлення на публічній службі.

Позов обґрунтовував тим, що, на його думку, правові підстави для його звільнення з посади відсутні, крім того при звільненні відповідачем не дотримані вимоги законодавства.

Так, до набрання чинності 15 липня 2015 року Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ прокуратура міста Димитрова мала статус лише підрозділу юридичної особи - Прокуратури Донецької області. Після набрання ним чинності відповідно до ст. 7 цього Закону систему прокуратури України становили: Генеральна прокуратура України; регіональні прокуратури; місцеві прокуратури; військові прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура. Додатком до цього Закону визначено перелік та територіальну юрисдикцію місцевих та військових прокуратур, згідно з яким до територіальної юрисдикції Красноармійської місцевої прокуратури як підрозділу регіональної прокуратури - Прокуратури Донецької області віднесено адміністративно-територіальні одиниці Донецької області, зокрема м. Димитров. Відповідним наказом Генеральної прокуратури України було створено Красноармійську місцеву прокуратуру, до територіальної юрисдикції якої віднесено, зокрема м. Димитров, а відповідні прокуратури ліквідовані. Отже, фактично прокуратуру міста Димитрова, як і ряд інших міських та районних прокуратур, було реорганізовано в Красноармійську місцеву прокуратуру шляхом об`єднання повноважень відповідних прокуратур. При цьому не відбулося скорочення чисельності та штату працівників, а навпаки такий штат було збільшено, введені нові посади керівників відділів місцевої прокуратури, яких раніше не було, а посади заступників прокурорів реорганізованих/ліквідованих прокуратур фактично були прирівняні до посад - керівників відділів прокуратур.

Вважав, що ліквідації чи реорганізації юридичної особи - Прокуратури Донецької області не відбулося, оскільки ліквідація її структурного підрозділу (прокуратури міста Димитрова) зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи.

Крім того, відповідно до ст. 43 Закону України «Про державну службу» не вважається зміною істотних умов державної служби зміна назви структурного підрозділу, державного органу чи посади, а тому юридичних наслідків для працівника така зміна по суті не несе.

Крім того, відповідач не ознайомив його з поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про звільнення у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, чим порушив ст. 60 Закону України «Про прокуратуру»; не попередив його про наступне вивільнення за 2 місяці та не запропонував всі вакантні посади, чим порушив Кодекс законів про працю України.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 червня 2020 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №805/1265/15-а за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Донецької області про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення коштів. Ухвалою того ж суду від 25 червня 2020 року - провадження поновлено.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначав, зокрема, що норми Закону України «Про прокуратуру», які визначають статус прокурорів, умови і підстави звільнення їх з посади, у тому числі з адміністративної посади, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі Кодексу законів про працю України, а тому саме вони підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Стаття 60 Закону України «Про прокуратуру», на порушення якої посилався позивач, не містила зазначених позивачем положень, крім того була зупинена до 01 вересня 2021 року, а тому доводи позивача щодо порушення Прокуратурою Донецької області вказаної статті Закону не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Наказом прокурора Донецької області від 24 березня 2020 року № 255-к позивач поновлений на посаді заступника прокурора міста Димитрова Донецької області з 26 березня 2015 року на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 805/1265/15-а.

Водночас, з 15 липня 2015 року - дня набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697 прокуратура міста Димитрова не входила до системи органів прокуратури. Тому наказом Генерального прокурора України від 23 вересня 2015 року № 77ш цю прокуратуру було виключено зі штатного розпису Прокуратури Донецької області.

За таких обставин посада заступника прокурора міста Димитрова у штатному розписі Прокуратури Донецької області відсутня.

Статтею 7 Закону України «Про прокуратуру», яка діяла на день видання спірного наказу та діє натепер, встановлено, що систему прокуратури України становлять: Офіс Генерального прокурора; обласні прокуратури; окружні прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Генеральним прокурором перелік обласних і окружних прокуратур до теперішнього часу не затверджений, оскільки реформування органів прокуратури триває.

Крім того, з аналізу викладених норм вбачається, що місцеві (окружні) прокуратури є самостійними органами, а не структурними підрозділами, як стверджує позивач.

Відповідно до п.п. 6 та 7 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-IX з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру". Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Оскільки ОСОБА_1 поновлений на посаді з 26 березня 2015 року на підставі судового рішення, тому він вважався таким, що працює в органах прокуратури на день набрання чинності Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-IX, а відтак на нього поширюються усі процедури, передбачені цим Законом.

Водночас, від пропозиції відділу роботи з кадрами прокуратури Донецької області подати заяву на участь в атестації ОСОБА_1 відмовився. Тому щодо нього підлягали застосуванню положення пп. 1 п. 19 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» вказаного Закону щодо звільнення з посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Спірним наказом від 25 березня 2020 року № 259-к позивача звільнено саме на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

В даному випадку юридичними фактами, що зумовлюють звільнення позивача на підставі зазначеної норми, є фактична ліквідація прокуратури міста Димитрова (виключення зі штатного розпису) та неподання ОСОБА_1 заяви про проходження атестації.

При звільненні враховані положення ч. 5 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Про відсутність наміру позивача працювати в органах прокуратури прокурором свідчить і той факт, що ОСОБА_1 з грудня 2015 року має свідоцтво адвоката, включений до Єдиного реєстру адвокатів та успішно здійснює адвокатську діяльність, не зупинивши її у встановленому законом порядку з дня набрання законної сили судовим рішенням про поновлення його на посаді заступника прокурора міста Димитрова, чим з його боку порушуються вимоги ч. 2 ст. 18 Закону України «Про прокуратуру», ч. 1 ст. 25 Закону «Про запобігання корупції», п. 1 ч. 1, ч.ч. 1 та 2 ст. 7, ч. 6 ст. 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Про це свідчить витяг з Єдиного реєстру адвокатів України від 09 червня 2020 року, що унеможливлює здійснення ним повноважень прокурора.

Вважав, що оскаржений наказ про звільнення видано на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом.

Просив в задоволенні позову відмовити.

Позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначав, зокрема, що у даній справі йдеться про незаконне звільнення його з посади, яку за час вимушеного прогулу було ліквідовано у зв`язку з ліквідацією прокуратури міста Димитрова у штатному розписі Прокуратури Донецької області, в якій на посаді заступника прокурора цього міста його було поновлено рішенням суду, та у подальшому знову, на думку позивача, незаконно звільнено. Вважав, що саме у цьому випадку підлягає застосуванню трудове законодавство, оскільки нормами спеціального законодавства, а саме Законом України «Про прокуратуру» спірні правовідносини не врегульовані.

Є встановленим факт виключення прокуратури міста Димитрова зі штатного розпису Прокуратури Донецької області, та, відповідно, факт відсутності у штатному розписі посади заступника прокурора міста Димитрова, що позивачем не заперечується. Відповідач докладно описав у відзиві нову систему органів прокуратури та зазначав, що окружні прокуратури є самостійними органами, а не структурним підрозділами. Однак позивачем йдеться про поновлення на посаді заступника прокурора міста Димитрова, а не в новоутвореній окружній прокуратурі, які до теперішнього часу навіть не утворені.

Вважав, що ліквідації чи реорганізації юридичної особи - Прокуратури Донецької області не відбулося, оскільки ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи.

Також не відбулося скорочення чисельності або штату новоутвореної Красноармійської місцевої прокуратури, якщо порівняти штатні розписи цієї прокуратури та прокуратур, врахувавши при цьому факт введення нових посад керівників відділів місцевої прокуратури, яких раніше не було.

Вважав, що власник має право розірвати трудовий договір з працівником у разі реорганізації лише тоді, коли одночасно з реорганізацією проводиться скорочення чисельності або штату працівників, якого фактично не відбулося.

Щодо належного чи неналежного виконання прокуратурою як роботодавцем обов`язку запропонувати всі вакантні посади, то вважав, що такий обов`язок у роботодавця виникає за наявності факту ліквідації чи реорганізації та зумовленим цим скороченням посад і вивільненням працівників.

З огляду на наведене вважав неприйнятною позицію відповідача, що йому нібито пропонувалося після поновлення на посаді заступника прокурора міста Димитрова подати заяву на участь в атестації, від якої він набито відмовився.

Однак, такої пропозиції йому на надходило, будь-яких доказів на підтвердження цього відповідачем не надано.

Вважав, що за даних обставин правові підстави для прийняття рішення про звільнення його з посади заступника прокурора міста Димитрова на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» на час прийняття оскаржуваного наказу відсутні; відповідачем не дотримано вимоги трудового законодавства при вирішенні питання щодо звільнення його з вказаної посади.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 10 жовтня 2013 року по 25 березня 2014 року відповідно до наказів Генеральної прокуратури України від 10 жовтня 2013 року №486к та від 25 березня 2014 №315к обіймав посаду заступника прокурора Тернопільської області.

26 березня 2014 року позивача призначено прокурором Красноармійської міжрайонної прокуратури на час відпустки Якименко Ю.Л. (наказ від 26 березня 2014 року №450-к).

Наказом Прокуратури Донецької області від 26 вересня 2014 року №1599-к позивача переведено з посади прокурора Красноармійської міжрайонної прокуратури на посаду заступника прокурора міста Димитрова.

Наказом в.о. прокурора Донецької області від 25 березня 2015 року №410-к позивача звільнено з посади прокурора міста Димитрова у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України (з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року в справі №805/1265/15-а, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2020 року, позов ОСОБА_1 до Прокуратури Донецької області про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення коштів задоволено: скасовано наказ в.о. прокурора Донецької області від 25 березня 2015 року №410-к; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора міста Димитрова з 26 березня 2015 року; стягнуто з Прокуратури Донецької області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 1 088 363,92 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. Також допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора м.Димитрова Донецької області та в межах суми стягнення за один місяць.

На виконання вказаного судового рішення наказом прокурора Донецької області від 24 березня 2020 року № 255-к скасовано наказ в.о. прокурора Донецької області № 410-к від 25 березня 2015 року №410-к та поновлено позивача на посаді заступника прокурора міста Димитрова Донецької області з 26 березня 2015 року.

Наказом прокурора Донецької області від 25 березня 2020 року № 259-к керуючись ст. 11 Закону України «Про прокуратуру», п. 3 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» позивача звільнено з посади заступника прокурора міста Димитрова Донецької області та органів прокуратури Донецької області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

В наказі про звільнення не відображено дати, з якої позивача звільнено з посади, однак з позову, відзиву відповідача на позовну заяву та з довідки-розрахунку від 10 червня 2020 року №18-85-791, що складена Прокуратурою Донецької області, вбачається, що позивача звільнено з 25 березня 2020 року (тобто днем прийняття наказу про звільнення, який є останнім робочим днем позивача).

Підставою для прийняття цього наказу став наказ Генерального прокурора України від 23 вересня 2015 року №77ш, яким на виконання вимог ст.ст. 7, 12 та п. 1 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ, керуючись ст.ст. 9, 14 та пп. 6 п. 5-1 розд. ХІІІ «Перехідні положення» вказаного Закону, а також Переліком і територіальною юрисдикцією місцевих та військових прокуратур, визначених у Додатку до цього Закону, у зв`язку з утворенням з 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур внесені зміни до структури та штатного розпису Прокуратури Донецької області, зокрема виключено зі штатного розпису Прокуратури Донецької області прокуратуру міста Димитрова; включено штатні розписи місцевих прокуратур, зокрема Красноармійської місцевої прокуратури. Територіальну юрисдикцію кожної із зазначеної в наказі місцевої прокуратури встановлено відповідно до Переліку і територіальної юрисдикції місцевих та військових прокуратур, визначених у Додатку до Закону України «Про прокуратуру».

Наказ Генерального прокурора України від 23 вересня 2015 року №77ш введено в дію з 15 грудня 2015 року (п. 4 Наказу), і з цього часу посада заступника прокурора міста Димитрова у штатному розписі Прокуратури Донецької області стала відсутня.

Копію наказу про звільнення від 25 березня 2020 року позивач отримав 14 квітня 2020 року.

Судом також встановлено, що як пояснив відповідач, що не заперечується позивачем, після поновлення в судовому порядку на посаді заступника прокурора міста Димитрова інші посади в органах прокуратури Донецької області позивачу не пропонувалися в силу ч. 5 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до листа в.о. начальника відділу роботи з кадрами Прокуратури Донецької області на ім`я прокурора Донецької області від 24 березня 2020 року від пропозиції відділу роботи з кадрами Прокуратури Донецької області подати заяву на участь в атестації позивач відмовився. Однак вказані обставини позивачем заперечуються з посиланням на те, що такої пропозиції йому на надходило.

Згідно з довідкою-розрахунком від 10 червня 2020 року №18-85-791, що складена Прокуратурою Донецької області, середньоденна заробітна плата позивача становила 732,64 грн.

Згідно з витягом з Єдиного реєстру адвокатів України на підставі рішення Ради адвокатів Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року №49 позивачу видано свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю від 10 грудня 2015 року №3004. Після поновлення на посаді прокурора та на час розгляду даної справи адвокатська діяльність не зупинена, що вбачається з Єдиного реєстру адвокатів України (офіційний веб-сайт: https://erau.unba.org.ua/) та не заперечується позивачем.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правові норми належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

До 15 липня 2015 року були чинні положення Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-XII, ст. 13 якого визначала систему органів прокуратури, яку становили: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні, міжрайонні, районні в містах, а також військові прокуратури. У разі необхідності Генеральний прокурор України міг створювати спеціалізовані прокуратури на правах обласних, міських, районних та міжрайонних прокуратур.

15 липня 2015 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ, ст. 7 якого врегульовано питання системи прокуратури України.

Вказана стаття (ст. 7 Закону) зазнавала змін.

Так, в період з 15 липня 2015 року до 25 вересня 2019 року діяла редакція ст. 7 цього Закону, згідно з ч. 1 якої систему прокуратури України становили: 1) Генеральна прокуратура України; 2) регіональні прокуратури; 3) місцеві прокуратури; 4) військові прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Частиною 4 ст. 7 Закону було визначено, що Генеральна прокуратура України є органом прокуратури вищого рівня щодо регіональних та місцевих прокуратур, а регіональна прокуратура є органом прокуратури вищого рівня щодо місцевих прокуратур, розташованих у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної регіональної прокуратури.

Додатком до цього Закону визначені Перелік і територіальна юрисдикція місцевих та військових прокуратур, які набрали чинності з 15 грудня 2015 року (п. 1 розд. ХІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ).

Вказаним додатком з 15 грудня 2015 року до місцевих прокуратур Донецької області віднесено, зокрема, Красноармійську місцеву прокуратуру, територіальна юрисдикція якої поширюється на місто Авдіївка, Великоновосілківський район: місто Димитров, Красноармійський район: місто Красноармійськ, місто Новогродівка, місто Селидове, Ясинуватський район.

25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, яким пункти ч. 1 ст. 7 Закону України «Про прокуратуру» викладено в іншій редакції, згідно з якою систему прокуратури України становлять: Офіс Генерального прокурора; обласні прокуратури; окружні прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Також вказаним Законом викладено в іншій редакції ч.ч. 2 та 4 ст. 7 Закону України «Про прокуратуру», згідно з якою у разі потреби рішенням Генерального прокурора можуть утворюватися спеціалізовані прокуратури на правах структурного підрозділу Офісу Генерального прокурора, на правах обласних прокуратур, на правах підрозділу обласної прокуратури, на правах окружних прокуратур, на правах підрозділу окружної прокуратури. Перелік, утворення, реорганізація та ліквідація спеціалізованих прокуратур, визначення їх статусу, компетенції, структури і штатного розпису здійснюються Генеральним прокурором.

Офіс Генерального прокурора є органом прокуратури вищого рівня щодо обласних та окружних прокуратур, обласна прокуратура є органом прокуратури вищого рівня щодо окружних прокуратур, розташованих у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури.

Перелік, територіальна юрисдикція, утворення, реорганізація та ліквідація, зокрема обласних і окружних прокуратур, визначення їхньої компетенції, структури і штатного розпису здійснюються Генеральним прокурором (ч. 4 ст. 10, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про прокуратуру»).

Як пояснив відповідач, Генеральним прокурором перелік обласних і окружних прокуратур до теперішнього часу не затверджений, оскільки реформування органів прокуратури триває.

Пунктом 3 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-IX визначено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури.

Відповідно до п.п. 6 та 7 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» цього ж Закону з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Згідно з п. 18 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» цього ж Закону у разі успішного проходження атестації прокурор за умови наявності вакансії та за його згодою може бути переведений Генеральним прокурором на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, а керівником обласної прокуратури - на посаду прокурора у відповідній обласній прокуратурі та в окружній прокуратурі, яка розташована у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури. При цьому переведення прокурора може бути здійснено в орган прокуратури, що є рівнозначним, вищим або нижчим щодо органу прокуратури, в якому він обіймав посаду прокурора на день набрання чинності цим Законом, з урахуванням вимог щодо стажу роботи в галузі права, визначених у статті 27 Закону України "Про прокуратуру". При переведенні на посаду прокурора окружної прокуратури вимоги щодо стажу, передбачені частиною першою статті 27 Закону України "Про прокуратуру", не поширюються на прокурорів військових прокуратур, які успішно пройшли атестацію.

Відповідно до пп. 1 п. 19 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» цього ж Закону прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Згідно з п.п. 9 та 10 Порядку проходження прокурорами атестації, що затверджений наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року № 221, атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

Заява, вказана у пункті 9 розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Особа, яку за рішенням суду поновлено на посаді прокурора або слідчого прокуратури після 15 жовтня 2019 року, подає таку заяву Генеральному прокурору упродовж 5 днів після видання керівником органу прокуратури наказу про її поновлення на посаді.

Отже, вказані положення законодавства свідчать про те, що в період перебування позивача на посаді прокурора міста Димитрова двічі відбулася законодавча зміна системи прокуратури України.

Так, 15 липня 2015 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ, на підставі якого з 15 грудня 2015 року, зокрема в штаті Прокуратури Донецької області припинили діяльність шляхом реорганізації, зокрема міські прокуратури, а почали функціонувати місцеві прокуратури, територіальна юрисдикція яких поширювалася не на одно, а на декілька міст (районів). У зв`язку зі змінами системи прокуратури України та, відповідно, реорганізацією Прокуратури Донецької області посада заступника прокурора міста Димитрова, яку обіймав позивач, у штатному розписі Прокуратури Донецької області з цього часу відсутня.

25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, згідно з яким усі прокурори вважалися такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», і підлягали такому звільненню у разі, зокрема неподання у встановлений строк заяви про переведення та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України «Про прокуратуру» прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про прокуратуру» керівник обласної прокуратури призначає на посади та звільняє з посад прокурорів обласних та окружних прокуратур у встановленому цим Законом порядку.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Статтею 60 вказаного Закону врегульовано питання звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури

Так згідно з вказаною статтею прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження, у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п`ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України від 19 вересня 2019 року № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», яким (абз. 4 п. 2 розд. II Закону) дію статті 60 зупинено до 01 вересня 2021 року.

Вказаним Законом також у Кодексі законів про працю України:

статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус";

статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, яка регулює питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 вказаного Кодексу визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Стаття 42 Кодексу визначає, що роботодавцем має бути враховано переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

Стаття 421 цього Кодексу визначає переважне право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу.

Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 492 Кодексу, яка визначає порядок вивільнення працівників, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Стаття 74 Кодексу регулює питання щорічних відпусток та визначає, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Частина 3 ст. 121 цього Кодексу визначає, що за відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада).

Однак, як вже зазначалося, відповідно до ч. 5 ст. 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

Статус позивача як прокурора регулює спеціальний закон - Закон України «Про прокуратуру», статтю 51 якого Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» доповнено частиною п`ятою такого змісту:

"5. На звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження".

Як вже зазначалося, ч. 3 ст. 16 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Отже, питання звільнення прокурора, в тому числі спірні питання звільнення позивача як прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», повністю врегульовані спеціальними нормами права. А тому положення Кодексу законів про працю України застосуванню не підлягають.

Такі норми неконституційними не визнавалися, є чинними, а тому підлягають застосуванню на всій території України.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 08 жовтня 2019 року у справі №804/211/16, де Суд зазначив, що положення Кодексу законів про працю України не підлягають застосуванню до правовідносин щодо звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

З огляду на наведене посилання позивача на те, що відповідач не попередив його про наступне звільнення за 2 місяці та не запропонував всі вакантні посади, є такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства та суперечать ч. 5 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Верховний Суд в постанові від 24 квітня 2019 року в справі №815/1554/17 аналізуючи положення п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» та наказ про звільнення позивача на підставі вказаних норм, зазначив, що граматичний аналіз тексту наведеної норми дає підстави для висновку, що вжитий законодавцем роз`єднувальний сполучник «або» виділяє дві окремі підстави для звільнення прокурора із займаної ним посади: 1) ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду; 2) скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Наявність у п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону двох окремих підстав для звільнення, які відокремлені сполучником «або», покладає на роботодавця обов`язок щодо зазначення в наказі про звільнення конкретної підстави, визначеної цим пунктом.

З огляду на викладене, Суд зазначив, що вказівка відповідача в оскаржуваному наказі про звільнення на зазначену норму Закону без відповідної конкретизації підстави для звільнення, породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення.

Також Верховний Суд з аналізу практики Європейського Суду з прав людини вказав на те, що принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.

Враховуючи зазначене, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ про звільнення позивача з посади не відповідає вимогам Закону України «Про прокуратуру» та ставить позивача у стан правової невизначеності, оскільки його зміст не дозволяє позивачу встановити дійсні підстави звільнення та спрогнозувати подальші свої дії, зокрема, щодо оскарження такого наказу.

Наказ про звільнення позивача - ОСОБА_1 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» не містить конкретної підстави звільнення, що визначена цим пунктом.

У зв`язку з наведеним ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 28 травня 2020 року у відповідача витребувані письмові пояснення яка саме обставина, що передбачена п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» (ліквідація органу прокуратури, реорганізація органу прокуратури, скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), стала підставою для звільнення позивача з посади, і докази в підтвердження її наявності.

На виконання ухвали суду у відзиві на позовну заяву відповідач пояснив, що юридичними фактами, що зумовлюють звільнення позивача на підставі зазначеної норми, є фактична ліквідація прокуратури міста Димитрова (виключення зі штатного розпису) та неподання ОСОБА_1 заяви про проходження атестації.

Верховний Суд в постанові від 29 січня 2020 року в справі №826/16707/18 зазначив, що поняття «ліквідація», «реорганізація», «скорочення чисельності або штату працівників», стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів. За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією підприємства, установи, організації може бути ліквідація чи реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу виключно з підстав скорочення чисельності або штату працівників.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, прокуратура міста Димитрова не була юридичною особою, а лише на правах підрозділу входила в склад юридичної особи - Прокуратури Донецької області.

Вказані обставини свідчать про неправомірність звільнення позивача у зв`язку з ліквідацією прокуратури міста Димитрова.

Про наявність інших підстав звільнення, що передбачені п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», відповідач не зазначав; доказів скорочення чисельності або штату працівників Прокуратури Донецької області відповідач як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування, суду не надав.

Посилання відповідача на те, що іншою підставою звільнення позивача було неподання ним заяви про проходження атестації, є також неприйнятними, оскільки така заява відповідно до законодавства подається прокурорами відповідних прокуратур у встановлений строк. Зокрема для осіб, які за рішенням суду поновлено на посаді прокурора після 15 жовтня 2019 року мають право подати таку заяву упродовж 5 днів після видання керівником органу прокуратури наказу про поновлення на посаді (п. 10 Порядку проходження прокурорами атестації, що затверджений наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року № 221).

В той же час щодо позивача роботодавцем вказаний 5-денний строк дотримано не було - позивача звільнено з посади на наступний день після поновлення на цій посаді.

Вказані обставини свідчать про неправомірність звільнення позивача у зв`язку з неподання позивачем у встановлений строк заяви про проходження атестації.

Крім того, як вже зазначалося судом, наказ про звільнення позивача - на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» не містить конкретної підстави звільнення, що визначена цим пунктом (ліквідація органу прокуратури, реорганізація органу прокуратури, скорочення кількості прокурорів органу прокуратури). Також наказ не містить дати, з якої позивача звільнено.

Вказане не відповідає загальному принципу правової визначеності та породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення.

Відсутність формулювання підстави звільнення та дати звільнення в наказі про звільнення не може свідчити про законність такого наказу.

Отже, наказ про звільнення позивача прийнятий не у відповідності та не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 7 ст. 235 Кодексу рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

З огляду на наведене оскаржений наказ про звільнення підлягає визнанню протиправним та скасуванню з поновленням позивача на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до абз. 3 п. 2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Абзацом з п. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, що затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, визначено, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Відповідно до довідки-розрахунку від 10 червня 2020 року №18-85-791, що складена Прокуратурою Донецької області, середньоденна заробітна плата позивача становила 732,64 грн.

Дні вимушеного прогулу позивача, на які поширюються вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, після звільнення, яке відбулося 25 березня 2020 року: у березні 2020 року - 4 робочих дні; у квітні 2020 року - 21 робочий день; у травні 2020 року - 19 робочих днів; у червні 2020 року - 20 робочих днів; у липні 2020 року - 19 робочих днів. Всього: 83 робочих дні.

Отже, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на його користь, становить 60 809,12 грн. (732,64 грн. х 83 робочих дні вимушеного прогулу).

Посилання позивача на ст. 43 Закону України «Про державну службу» у викладеній позивачем редакції є неприйнятними, оскільки ні вказана стаття Закону, ні сам Закон не містять таких положень, які зазначав позивач. Крім того, Закон України «Про державну службу» не поширюється на питання проходження служби прокурорами, оскільки вони врегульовані спеціальним законом - Законом України «Про прокуратуру».

Посилання позивача на порушення відповідачем вимог ст. 60 Закону України «Про прокуратуру», а саме не ознайомлення з поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про його звільнення, є також неприйнятними, оскільки на час звільнення позивача з посади ст. 60 вказаного Закону не містила таких положень, крім того дію цієї статті було зупинено до 01 вересня 2021 року.

Посилання відповідача на те, що з дня набрання законної сили судовим рішенням про поновлення на посаді заступника прокурора міста Димитрова позивачем не зупинена його адвокатська діяльність, про що свідчить витяг з Єдиного реєстру адвокатів України від 09 червня 2020 року, чим з його боку порушуються вимоги ч. 2 ст. 18 Закону України «Про прокуратуру», ч. 1 ст. 25 Закону «Про запобігання корупції», п. 1 ч. 1, ч.ч. 1 та 2 ст. 7, ч. 6 ст. 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що унеможливлює здійснення ним повноважень прокурора, - є неприйнятними, оскільки ці обставини не були покладені в основу оскаржуваного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Про вжиття заходів, про які йдеться в ч. 2 ст. 77 вказаного Кодексу, відповідачем не зазначалося.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до закону, тому виходячи з положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 32, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Прокуратури Донецької області (87500, м. Маріуполь, Донецька обл., вул. Університетська, 56, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Донецької області від 25 березня 2020 року № 259-к.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора міста Димитрова з 26 березня 2020 року.

Стягнути з Прокуратури Донецької області (87500, м. Маріуполь, Донецька обл., вул. Університетська, 56, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 60 809,12 грн. з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 255 КАС України, і може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення судом складено 27 липня 2020 року.

Суддя Т.В. Логойда