Справа № 640/17872/19
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Губської Л.В. та Файдюка В.В.,

за участю секретаря - Король Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Управління МВС України у Вінницькій області щодо не нарахування та невиплати компенсації за невикористану щорічну відпустку в період з 01 січня по 31 грудня 2012 року - 30 діб та в період з 01 січня по 19 липня 2013 року - 15 діб;

- зобов`язати Управління МВС України у Вінницькій області нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в період з 01 січня по 31 грудня 2012 року - 30 діб та в період з 01 січня по 19 липня 2013 року - 15 діб;

- стягнути з Управління МВС України у Вінницькій області середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 19 липня 2013 року по день постановлення рішення по цій справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року вказаний адміністративний позов був за про залишення позовної заяви без розгляду в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 в іншій частині вимог було задоволено повністю: визнано протиправною бездіяльність Управління МВС України у Вінницькій області щодо не нарахування та невиплати компенсації за невикористану щорічну відпустку в період з 01 січня по 31 грудня 2012 року - 30 діб та в період з 01 січня по 19 липня 2013 року - 15 діб, а також зобов`язано нарахувати та виплатити зазначену грошову компенсацію.

Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями, позивач та відповідач подали апеляційні скарги.

Відповідач просить скасувати рішення суду від 17 березня 2020 року та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального і процесуального права. Зокрема скаржник зазначає, що відповідно до п. 56 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ грошова компенсація виплачується за відпустку, яка не була використана в році звільнення. Також відповідач зазначає, що в наказі про звільнення ОСОБА_1 зі служби зазначена кількість невикористаних днів щорічної відпустки лише за 2013 рік.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що він належить до кола осіб, які мають право на отримання компенсації за невикористані дні відпустки. Також позивач зазначає, що Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ не встановлено заборону на виплату компенсацію за невикористані дні відпустки за роки, які передують року звільнення.

Позивач просить суд скасувати ухвалу від 17 березня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду в частині та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в цій частині. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи та неправильно застосував норми процесуального права. Скаржник зазначає, що перебіг строку звернення до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні розпочинається з дня, коли роботодавець фактично розрахувався з працівником. Враховуючи, що фактична виплата компенсації за невикористані дні відпустки ще не відбулася, позивач вважає, що висновок суду першої інстанції щодо пропуску строку звернення до суду є необґрунтованим.

Управління МВС України у Вінницькій області подало відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначило, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є мірою відповідальності роботодавця. Такі виплати не входять до структури заробітної плати, тому під час обчислення строку звернення до суду з позовом про їх стягнення слід керуватися ч. 5 ст. 122 КАС України.

ОСОБА_1 подав відповідь на відзив відповідача, у якому додатково наголосив на тому, що строк звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на цей час не настав, оскільки фактична виплата компенсації не відбулася.

Під час судового засідання позивач підтримав свою апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити з підстав, викладених у ній. Одночасно позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, посилаючись на те, що суд першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Представник Управління МВС України у Вінницькій області, яка приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримала апеляційна скаргу відповідача та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, відзивів на них, а також відповіді на відзив відповідача, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Управління МВС у Вінницькій області задовольнити частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року скасувати в частині задоволенні позовних вимог, які стосуються грошової компенсації відпустки за 2012 рік та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю - скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Суд першої інстанції встановив та сторони справи не заперечують, що відповідно до наказу начальника Управління МВС України у Вінницькій області від 25 червня 2008 року № 123 о/с лейтенанта міліції ОСОБА_1 було призначено на посаду слідчого слідчого відділення Ладижинського міського відділу Управління МВС України у Вінницькій області.

Наказом начальника Управління МВС України у Вінницькій області від 19 липня 2013 року № 152 позивача було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за п. 64 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 19 липня 2013 року.

Згідно з довідкою Гайсинського районного відділу Управління МВС України у Вінницькій області 12 травня 2017 року № 5750/210/01-2017 в період з 01 січня 2012 року по 19 липня 2013 року ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді слідчого слідчого відділення Гайсинського районного відділу Управління МВС України у Вінницькій області, у щорічній та додатковій відпустці не перебував. В період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року невикористана чергова відпустка становить 30 діб, в період з 01 січня 2013 року по 19 липня 2013 року - 15 діб.

Виплата компенсації за невикористану щорічну відпусток за 2012-2013 роки під час звільнення з органів внутрішніх справ не здійснювалася.

ОСОБА_1 звертався до Управління МВС України у Вінницькій області в особі ліквідаційної комісії та до Міністерства внутрішніх справ з вимогами від 11 липня 2019 року про нарахування і виплату грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в з 01 січня 2012 року по 19 липня 2013 року та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Управління МВС України у Вінницькій області листом від 16 серпня 2019 року № 45/26-2019 повідомило позивача про те, що у році звільнення з органів внутрішніх справ прав на отримання компенсації за невикористану відпустку мали лише особи рядового і молодшого начальницького складу, яким були передбачені відпустки згідно з графіком відпусток, але вони їх не використали.

У свою чергу Департамент фінансово-облікової політики МВС України листом від 11 вересня 2019 року № 15/2-П-442 повідомив ОСОБА_1 , що для отримання документів, які б підтверджували факт проведення будь-яких виплат при звільненні (або навпаки) йому необхідно звернутися за місцем проходження служби, зокрема, до ліквідаційної комісії Управління МВС України у Вінницькій області.

Не погоджуючись із позицією Управління МВС України у Вінницькій області щодо відсутності підстав для нарахування і виплати грошової компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в період з 01 січня по 31 грудня 2012 року - 30 діб та в період з 01 січня по 19 липня 2013 року - 15 діб, суд першої інстанції виходив з того, що невиплата вказаної компенсації ОСОБА_1 відповідачем не заперечується. Матеріально-правових підстав для зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити зазначену компенсацію суд першої інстанції не зазначив.

Колегія суддів не у повній мірі погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для виплати позивачу компенсації за невикористану щорічну відпусток за 2012-2013 роки з наступних підстав.

Спірні правовідносини регулюються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення).

Згідно з п. 56 вказаного Положення у редакції, що діяла до 14 грудня 2012 року, особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу (крім осіб, указаних в абзаці першому цього пункту), які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

З 14 грудня 2012 року абз. 2 п. 56 Положення був викладений у новій редакції та передбачав, що особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Як раніше зазначалося, ОСОБА_1 був звільнений зі служби в органах внутрішніх справ за власним бажанням у званні старшого лейтенанта.

Відтак згідно з п. 2 Положення позивач на час звільнення з органів внутрішніх справ належав до осіб середнього начальницького складу.

З огляду на займану посаду та підставу звільнення з органів внутрішніх справ, положення п. 56 Положення (як у редакції, що діяла до 14 грудня 2012 року, так і в редакції, що діє після вказаної дати) передбачали можливість виплати грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вказана норма права передбачає виплату компенсації за невикористані дні відпустки не за всі періоди проходження служби в органах внутрішніх справ, а лише за невикористану в році звільнення відпустку.

Враховуючи, що позивач був звільнений зі служби в органах внутрішніх справ наказом начальника Управління МВС України у Вінницькій області від 19 липня 2013 року № 152, колегія суддів приходить до висновку про те, що він має право на отримання грошової компенсації за невикористану лише у 2013 року відпустку.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові 16 квітня 2020 року у справі № 805/1085/16-а. Суд касаційної інстанції зазначив, що передбачене право на отримання грошової компенсації гарантується особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, виключно за відпустку, яку ними не використано в році звільнення.

Також Верховний Суд у вказаному судовому рішенні підкреслив, що тлумачення п. 56 Положення в контексті аналогічних спірних правовідносин здійснювалося неодноразово, зокрема і в постановах від 14 листопада 2018 року (справа № 816/225015), від 16 травня 2019 року (справа № 825/100/15-а).

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим суд першої інстанції не врахував правової позиції Верховного Суду та неправильно застосував п. 56 Положення, що призвело до неправильного вирішення спору в частині виплати компенсації за відпустку, що не була використана у 2012 році.

Натомість у частині виплати компенсації за відпустку, що не була використана у 2013 році, суд першої інстанції ухвалив законне рішення.

Згідно з розрахунком, що здійснений судом першої інстанції, розмір грошової компенсації за дні невикористаної у 2012-2013 роках відпустки складає 3844 грн 53 коп., з яких: 2012 рік - 30 діб (31621 грн 50 коп. (сума заробітної плати за рік) : 365 дн. х 30 діб = 2599 грн 02 коп.; 2013 рік - 15 діб (17603 грн 22 коп. (сума заробітної плати за період з січня - липень 2013 року) : 212 дн. х 15 діб = 1245 грн 51 коп. Заперечень щодо правильності вказаного розрахунку від сторін не надходило.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року в частині визнання протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області та нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року - 30 діб у розмірі 2599 грн 02 коп. підлягає скасування, а в частині грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в період з 01 січня по 19 липня 2013 року - 15 діб у розмірі 1245 грн 51 коп. - залишенню без змін.

Доводи позивача про те, що Положенням не врегульоване питання щодо виплати компенсації за невикористану відпустку в інші періоди та необхідність застосування у зв`язку з цим до спірних правовідносин загальних норм трудового законодавства, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Питання субсидіарного застосування норм трудового законодавства до правовідносин, пов`язаних із проходженням та звільненням з публічної служби, також неодноразово розглядалися Верховним Судом.

Так, у постановах від 15 березня 2019 року у справі № 814/2594/16, від 07 серпня 2019 року у справі № 820/5122/17, від 16 квітня 2020 року у справі № 2а-5178/12/1470 Верховний Суд зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому субсидіарне застосування загальних норм можливе в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю. Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Разом з тим питання щодо виплати грошової компенсації за невикористану частину відпустки працівниками органів внутрішніх справ, які звільняються, повністю врегульовані п. 56 Положення.

За таких обставин загальні приписи трудового законодавства, визначені Кодексом законів про працю України та Законом України «Про відпустки» до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до п. 52 Положення чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року. Особам рядового і начальницького складу, які захворіли під час чергової відпустки, вона після одужання продовжується на число невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється начальником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого лікарем і начальником (головним лікарем) лікувального закладу.

За змістом п. 55 у разі відкликання осіб рядового і начальницького складу із чергової відпустки, за їх бажанням невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Зазначені норми права передбачають, що чергова відпустка надається та має бути використана до кінця робочого року. Винятками із вказаного правила можуть бути лише хвороба військовослужбовця або його відкликання із чергової відпустки.

Про наявність зазначених обставин, які б зумовлювали можливість використання щорічної відпустки за 2012 році у 2013 році, а отже й грошової компенсації у разі її невикористання в році звільнення, позивач не повідомляв.

Отже, доводи відзиву на апеляційну скаргу, що викладені ОСОБА_1 письмово та додатково оголошені під час судового засідання щодо можливості нарахування і виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2012 рік - є необґрунтованими.

Приймаючи рішення про залишення адміністративного позову ОСОБА_1 без розгляду в частині вимог про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що позивача був звільнений з посади слідчого слідчого відділення Гайсинського районного відділу Управління МВС України у Вінницькій області 19 липня 2013 року, про порушення своїх прав щодо затримки розрахунку при звільненні дізнався з довідки від 12 травня 2017 року № 5750/210/01-2017, а з позовом до суду звернувся лише 18 вересня 2019 року.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він не ґрунтується на вимогах процесуального закону.

Як раніше зазначалося, ОСОБА_1 заявив вимогу про стягнення компенсації, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Вказана норма права передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Дослідивши матеріали справи і перевіривши доводи сторін, колегія суддів встановила, що факт неповного розрахунку під час звільнення ОСОБА_1 пов`язує саме із тим, що йому не була виплачена грошова компенсація за невикористані в 2012-2013 роках дні відпустки.

Спір щодо виплати такої компенсації розглядається судом у рамках цієї справи. Відповідно, фактична виплата грошової компенсації не відбулася.

Вирішуючи питання про визначення строку звернення до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та про визначення дати початку його перебігу, колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Враховуючи, що ОСОБА_1 звернувся з позовом про захист трудових прав, пов`язаних з проходженням публічної служби, колегія суддів вважає, що строк звернення до суду з цим позовом встановлений саме ч. 5 ст. 122 КАС України.

Однак при вирішенні питання про визначення дати початку перебігу зазначеного строку колегія суддів вважає можливим врахувати висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012, яку стосувалися застосування ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Конституційний Суд України у зазначеному рішенні роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Отже, датою, з якої розпочнеться перебіг строку звернення до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, буде дата фактичної виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану в 2013 році відпустку.

Зазначений висновок колегії суддів щодо визначення дати, з якої позивач має довідатися про порушення свого права на виплату компенсації за затримку розрахунку при звільненні, узгоджується із висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 823/761/17.

Враховуючи, що виплата грошової компенсації за невикористану в 2013 році відпустку не відбулася, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду із позовом про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є передчасним та необґрунтованим.

За правилами ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду від 17 березня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду та направлення справи до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду у відповідній частині.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи, надав неналежну оцінку дослідженим доказам, що призвело до неправильного вирішення окремих позовних вимог. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Управління МВС у Вінницькій області задовольнити частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року скасувати в частині задоволенні позовних вимог, які стосуються грошової компенсації відпустки за 2012 рік та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю - скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 316, 317, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року в частині визнання протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну відпустку в період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року - 30 діб та зобов`язання Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року - 30 діб у розмірі 2599 (дві тисячі п`ятсот дев`яносто дев`ять) грн 02 коп. - скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову в цій частині.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року в частині визнання протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну відпустку в період з 01 січня по 19 липня 2013 року - 15 діб та зобов`язання Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в період з 01 січня по 19 липня 2013 року - 15 діб у розмірі 1245 (одна тисяча двісті сорок п`ять) грн 51 коп. - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду - скасувати та направити справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та у частині направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду не підлягає касаційному оскарженню. В іншій частині постанова може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді Л.В. Губська

В.В. Файдюк

Постанова складена у повному обсязі 27 липня 2020 року.