Справа № 160/4281/20
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2020-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2020 рокуСправа № 160/4281/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіГолобутовського Р.З., розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень,
16.04.2020 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якій, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 13.05.2020 року, просить:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.04.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
12.05.2020 року та 01.06.2020 року представником відповідача надано до суду відзиви на позовну заяву, у яких проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що в силу приписів пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України до складу витрат підприємця не включаються витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею. Основними засобами подвійного призначення згідно з ст. 177 ПК України є, у тому числі, легкові та вантажні автомобілі. Водночас, сідельний тягач є транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, а відтак, належить до категорії вантажних автомобілів. Отже, фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не має права включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням її господарської діяльності, витрати на їх утримання, що свідчить про правомірність винесення оскаржуваних рішень.
13.05.2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано аналогічну викладеній у позовній заяві правову позицію та зазначено, що сідлові тягачі та напівпричепи позивача не є «основними засобами подвійного призначення», а відповідно висновок податкового органу про належність даних транспортних засобів до основних засобів подвійного призначення є безпідставним. Як наслідок, на позивача покладено надмірний тягар зі сплати грошових зобов`язань спірними рішеннями.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.05.2020 року прийнято до розгляду заяву ФО- П ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог у справі № 160/4281/20; здійснено перехід до розгляду справи № 160/4281/20 за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 09.06.2020 року.
09.06.2020 року усною ухвалою суду, із занесенням до протоколу судового засідання, закрито підготовче засідання та розпочато розгляд справи по суті.
09.06.2020 року у судовому засіданні оголошено перерву до 30.06.2020 року.
17.06.2020 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення, у яких зазначає, що суд вправі не погодитись із висновком Верховного Суду, обґрунтувавши незгоду, якщо останній не аналізував норми права, які враховувались ним у справі під час системного аналізу. Також вказує, що законодавець Законом № 466-IX, що набрав чинності 23.05.2020 року, фактично усунув неоднозначне тлумачення пп. 177.4.5, пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПК України, що ще раз підтверджує необґрунтованість позиції податкового органу по визначенню сум ПДФО військового збору та ЄСВ щодо ФО-П ОСОБА_1
У судовому засіданні, призначеному на 30.06.2020 року, судом ухвалено продовжувати розгляд справи у порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд встановив наступні обставини справи.
У період з 04.12.2019 року по 17.12.2019 року фахівцями Головного управління ДПС у Дніпропетровській області проведена документальна планова виїзна перевірка ФО-П ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року.
- п.п. 16.1.3 п. 16.1 ст. 16 ПК України платником податків не повідомлено про об`єкти оподаткування та об`єкти пов`язані з оподаткуванням до Нікопольського управління ГУ ДПС у Дніпропетровській області за основним місцем обліку повідомлення за формою № 20-ОПП;
- п. 177.2, п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України визначено суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності в загальній сумі 2185577,61 грн., в т.ч. за 2017 рік - 833332,97 грн., за 2018 рік - 1352244,64 грн.;
- ФО-П ОСОБА_1 надано роз`яснення щодо необхідності подання таблиці 3 додатка 6 до Порядку формування та надання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 № 435 за 2017-2018 р.р.;
10.02.2020 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області прийняті наступні податкові повідомлення-рішення, рішення та вимога:
24.02.2020 року позивач звернулась до ДПС України зі скаргами на вказані рішення.
Не погоджуючись з такими рішеннями суб`єкта владних повноважень, позивач звернулась до суду з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим кодексом України (далі - ПК України).
За змістом ст. 36 ПК України, податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.
Згідно із п. 164.1 ст. 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених відповідним розділом Кодексу. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.
Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування визначено у ст. 177 ПК України.
Так, п. 177.2 ст. 177 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Водночас, згідно з пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України не включаються до складу витрат підприємця, зокрема, витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею.
Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення, серед яких, легкові та вантажні автомобілі (пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПК України).
Таким чином, наведеними нормами ПК України не передбачено можливість фізичній особі - підприємцю, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, при визначенні об`єкта оподаткування включати до витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця, на придбання та утримання вантажних автомобілів.
У свою чергу, засади організації та діяльності автомобільного транспорту регулюються Законом України «Про автомобільний транспорт».
У розумінні ст. 1 цього Закону автомобільним транспортним засобом є колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб).
Згідно з визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобілем вантажним є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.
Таким чином, основною ознакою вантажного автомобіля, в порівнянні з іншими транспортними засобами, є його використання з метою перевезення вантажів.
Разом з тим, згідно з Закону України «Про автомобільний транспорт» транспортні засоби за своїм призначенням поділяються на такі різновиди:
загального призначення - транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів, до якого, в тому числі, відноситься напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу;
спеціалізованого призначення - транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів, до яких, в тому числі, відноситься сідельний тягач);
спеціального призначення - транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій.
Відповідно до норм Закону України «Про автомобільний транспорт» напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.
Згідно з визначенням поняття "сідельний тягач", наведеним у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.
З наведеного слідує, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, належать до транспортних засобів в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому підпадають під класифікацію за критеріями, визначеними цим законодавчим актом.
Крім того, ч. 3 ст. 19 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що при державній реєстрації вантажних автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автомобіль-мішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо).
Як встановлено судом, і не заперечується сторонами, відповідно до наявних у матеріалах справах копій свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу, належні позивачу транспортні засоби відносяться до типу сідельний тягач та напівпричеп.
При цьому, сідельний тягач у поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд.
У контексті наведених норм, дослідивши надані позивачем на підтвердження своїх доводів докази, суд робить висновок, що сідельний тягач у поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд та є транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, відтак, належать до категорії вантажних автомобілів. Водночас, судом враховано, що автомобільний поїзд не є окремим видом транспортних засобів, а тільки різновидом вантажних автомобілів за ознакою конструктивної схеми.
З огляду на викладене, суд вважає правомірним висновок про безпідставність включення позивачем до складу витрат фізичної особи-підприємця витрат на утримання основних засобів подвійного призначення (сідлових тягачів).
Також суд відхиляє твердження позивача на обґрунтування своєї позиції про те, що відповідно до УКТ ЗЕД, вантажні автомобілі належать до інших товарних позицій ніж сідлові тягачі (код 87012090 трактори колісні для напівпричепів) та напівпричепи (код 87163930).
З цього приводу суд зазначає, що Українська класифікація товарів зовнішньоекономічної діяльності, встановлена Законом України «Про Митний тариф України», призначена для систематизації товарів з метою визначення ставки загальнодержавного податку ввізного мита на товари, що ввозяться на митну територію України, у той час як відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, в тому числі й оподаткування доходів фізичних осіб-підприємців, регулюються нормами ПК України.
Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду (у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Хохуляка В.В., суддів - Бившевої Л.І., Шипуліної Т.М.) від 12.11.2019 року у справі № 807/250/18 , що відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, враховується судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" суд визначив, що "... адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі і поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління".
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд робить висновок про відмову у задоволенні позовної заяви.
Відповідно до положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з відмовою позивачу у задоволенні позовної заяви, понесені нею судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду, не відшкодовуються.
Керуючись ст. ст. 2, 73, 77, 90, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України,
У задоволенні позовної заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський