Справа № 640/2681/20
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2020-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2681/20 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М, при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в місті Києві про визнання протиправними дій, скасування постанови про накладення штрафу та вимоги,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:

-визнати протиправними дії Головного державного виконавця Печерського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в місті Києві Кузьмишина Едуарда Миколайовича;

-зобов`язати Головного державного виконавця Печерського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в місті Києві Кузьмишина Едуарда Миколайовича скасувати постанову про накладення штрафу від 18.12.2019 року та вимогу державного виконавця від 21.01.2020 року за №15199/10 у виконавчому провадженні ВП №55107829.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що відповідачем протиправно не винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки рішення згідно з виконавчим документом було фактично виконано. Поруч з цим, наголошувала, що особисто не перешкоджала стягувачу проживанню (перебуванню) у приміщенні, в яке його вселено.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.11.2017 року головним державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Кузьмишиним Едуардом Миколайовичем відкрито виконавче провадження № 55107829 з примусового виконання виконавчого листа № 757/32440/15-ц виданого 01.08.2017 року Печерським районним судом міста Києва щодо вселення ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 та стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 6400 грн.

08.11.2018 року відповідач виніс постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, якою звернено стягнення на доходи ОСОБА_1 , що отримує дохід у ТОВ «Центр ударно-хвильової та відновлювальної терапії». Зобов`язав Головного бухгалтера ТОВ «Центр ударно-хвильової та відновлювальної терапії», після відрахування податків проводити утримання в розмірі 20% поточних платежів в рахунок погашення боргу у розмірі 6451,00 грн. (6400,00 грн. виконавчий збір та 51,00 грн. витрати на проведення виконавчих дій).

22.11.2018 року державним виконавцем складено акт, в якому зафіксовано виконання виконавчого листа № 757/32440/15-ц виданого 01.08.2017 року Печерським районним судом міста Києва, шляхом вселення ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .

22.11.2019 року відповідачу надійшла заява від ОСОБА_2 про накладення на боржника штрафу у подвійному розмірі, у зв`язку з необхідністю повторного вселення стягувача, оскільки останній не зміг потрапити до квартири.

18.12.2019 року Головним державним виконавцем Печерського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в місті Києві Кузьмишиним Едуардом Миколайовичем винесено постанову про накладення на боржника штрафу за невиконання рішення про вселення стягувача у розмірі 3400 грн.

21.01.2020 року державний виконавець звернувся з вимогою до боржника та стягувача про виконати рішення Печерського районного суду міста Києва №757/32440/15-ц від 19.04.2017 року.

Актом державного виконавця від 19.02.2020 року встановлено, що 19.02.2020 року боржником рішення суду виконано, надано допуск до квартири, ОСОБА_2 вселений в квартиру АДРЕСА_1

19.02.2020 року відповідачем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення в повному обсязі згідно з виконавчим документом, виконавчий збір та витрати по виконавчому провадженню стягнуто в повному обсязі.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, а постанову про накладення штрафу та вимогу про виконання рішення такими, що підлягають скасуванню, позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (надалі - «Інструкція №512/5»).

За змістом статті 1 Закону № 1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 3 Закону №1404-VIII визначено, що виданий судом виконавчий лист є документом, на підставі якого державна виконавча служба здійснює примусове виконання.

Відповідно до статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Згідно з частиною 4 статті 27 Закону №1404-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно статті 42 Закону № 1404-VIII, кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

У даному випадку, виконаня рішення за виконавчим докуметом №757/32440/15-ц від 01.08.2017 року полягало у вселенні ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, актом державного виконавця від 22.11.2018 року зафіксовано виконання виконавчого листа № 757/32440/15-ц виданого 01.08.2017 року Печерським районним судом міста Києва, шляхом вселення ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .

Відтак, фактичне виконання в повному обсязі рішення суду відбулось 22.11.2018 року.

Відповідач зазначає, що виконавче провадження державним виконавцем не закінчено, оскільки здійснювалось стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, шляхом відрахувань 20% від заробітної плати позивача у ТОВ «Центр ударно-хвильової та відновлювальної терапії».

Проте, відповідно до пункту 2 Розділу VI Інструкції №512/5 у разі якщо при закінченні виконавчого провадження або поверненні виконавчого документа витрати виконавчого провадження не були стягнуті, постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.

З вказаного слідує, що державний виконавець 22.12.2018 року повинен був винести постанову про закінчення виконавчого провадження №55107829, а витрати виконавчого провадження підлягали стягненню в порядку окремого провадження.

За такого правового регулювання та обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про протиправність дій відповідача в межах виконавчого провадження №55107829 після фактичного виконання рішення суду, оскільки таке провадження підлягало закінченню.

Поруч з цим, частиною 6 статті 67 Закону №1404-VIII встановлено, що у разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону. Виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником. Питання про вселення стягувача в такому разі вирішується в судовому порядку.

В контексті наведеної норми суд зазначає, що відновленню підлягає саме закінчене виконавче провадження, оскільки повторне примусове вселення передбачає попереднє виконання рішення суду щодо примусового вселення, внаслідок чого виконавче провадження підлягає закінченню.

Крім того, зазначеною нормою на державного виконавця покладено обов`язок перед відновленням виконавчого провадження пересвідчитись, що саме боржник є особою, яка перешкоджає проживанню (перебуванню) стягувача.

Суд зауважує, що з Протоколу про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення (або таке, що готується) та пояснень ОСОБА_3 не вбачається, що саме ОСОБА_1 перешкоджала потраплянню ОСОБА_3 до квартири. Як зазначає позивач, перешкоджання здійснювала ОСОБА_4 , яка зареєстрована у даній спірній квартирі.

Поруч з цим, матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем дій для встановлення факту перешкоджання проживанню (перебуванню) стягувача саме ОСОБА_1 .

З огляду на наведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що органом державної виконавчої служби було неправомірно винесені спірні постанова та вимога.

За таких обставин, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного державного виконавця Печерського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в місті Києві Кузьмишина Едуарда Миколайовича.

Скасувати постанову державного виконавця про накладення штрафу від 18.12.2019 року та вимогу державного виконавця №15199/10 від 21.01.2020 року у виконавчому провадженні ВП №55107829.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 23 липня 2020 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький
суддя В.П.Мельничук
суддя О.М.Оксененко