Справа № 500/252/20
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2020-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 рокуСправа № 500/252/20 пров. № А/857/5311/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

при секретарі судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 березня 2020 року (суддя Чепенюк О.В., м.Тернопіль, повний текст складено 27 березня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі Головне управління) в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2019 №Ф-2307-50 (далі Вимога).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 березня 2020 року позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити повністю.

В доводах апеляційної скарги наводячи окремі обставини справи вказує на те, що згідно з інформацією щодо ОСОБА_1 , яка міститься в інформаційній системі «Податковий блок. Облік платників податків» розділ «Реєстраційні дані», 29.05.2018 за позивачем встановлено ознаку незалежної професійної діяльності, за ознакою діяльності адвокат. Позивач у період 2018-2019 років перебував на обліку в податкових органах як самозайнята особа, адвокатської діяльності не припиняв, а тому за вказаний період мав сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок).

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №2464-VI) позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана Вимога, регулярно нараховував та сплачував роботодавець у розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 має право на заняття адвокатською діяльністю, що підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю від 29.03.2018 серії ТР №000287, виданим Головою Ради адвокатів Тернопільської області на підставі рішення Ради адвокатів Тернопільської області від 29.03.2018 №139/6, та посвідченням адвоката України від цієї ж дати №000287 (а.с. 21).

Згідно записів трудової книжки від 18.08.2004 серії АВ №082409 позивач з 02.01.2018 по 12.07.2019 працював в Акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» (далі АТ) на таких посадах: головний юрисконсульт в АТ, головний юрисконсульт відділу позовної роботи в регіонах Управління претензійно-позовної роботи юридичного департаменту; з 15.07.2019 по теперішній час працює на посаді головного юрисконсульта юридичного управління в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Хрещатик» (далі ПАТ; а.с.22-31).

Наявність трудових відносин між позивачем та АТ встановлена рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 липня 2019 року у справі №500/935/19, що залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2019 року (далі Судові рішення), та доказуванню не підлягає. Зокрема, встановлено, що ОСОБА_1 у період з січня 2018 року по грудень 2018 року своє право на заняття адвокатською діяльністю реалізував не як самозайнята особа, а як найманий працівник головний юрисконсульт відділу позовної роботи в регіонах Управління претензійно-позовної роботи юридичного департаменту АТ. Протягом періоду з січня по грудень 2018 року роботодавець щомісячно сплатив єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за найманого працівника ОСОБА_1 в розмірі 22% від суми нарахованої йому заробітної плати в середньому близько 3300 грн на місяць, тобто в сумі, що перевищує розмір мінімального страхового внеску на місяць (а.с.184-195).

Наявність трудових відносин між позивачем та ПАТ підтверджується копією наказу від 11.07.2019 №284-к «Про прийняття на роботу», відповідно до якого ОСОБА_1 прийнято на посаду головного юрисконсульта юридичного управління на умовах строкового трудового договору з 15.07.2019 по 30.09.2019, довідкою ПАТ від 03.03.2020 №9-1/509, про те, що ОСОБА_1 дійсно працює в ПАТ на посаді юрисконсульта і надано відомості про нараховану заробітну плату за період з липня 2019 по лютий 2020 (а.с.15, 132).

У довідках ПАТ від 14.01.2020 №9-1/67 та від 03.03.2020 №9-1/509 зазначено суми нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 і прирівняні до неї платежі та утримані з них податки за період з липня 2019 року по грудень 2019 року. Так, за період з липня 2019 року по грудень 2019 року роботодавцем позивача ПАТ, було сплачено єдиний внесок за працівника ОСОБА_1 в загальній сумі 30314,68 грн (а.с.38, 132).

Згідно з інформацією, яка міститься в інформаційній системі «Податковий блок. Облік платників податків» розділ «Реєстраційні дані» ОСОБА_1 29.05.2018 взятий на облік Головним управлінням (Чортківське управління) як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю, вид діяльності діяльність у сфері права (код ВЕД 69.10). 29.05.2018 за позивачем встановлено ознаку незалежної професійної діяльності, за ознакою діяльності адвокат (а.с.79-80).

За даними інтегрованої картки платника податків за ОСОБА_1 станом на 31.10.2019 рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску фізичною особою, яка займається незалежною професійною діяльністю, у розмірі 14815,02 грн (а.с.81).

На суму недоїмки 14815,02 грн зі сплати єдиного внеску 08.11.2019 Головним управлінням було сформовано ОСОБА_1 . Вимогу (а.с.32).

Правові і організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом №2464-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Єдиний внесок це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI).

Відповідно до пунктів 3 та 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону №2464-VI облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - учасниками накопичувальної пенсійної системи), - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом.

Взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників. Взяття на облік осіб, зазначених: в абзацах другому, третьому, п`ятому та сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, на яких поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», - здійснюється на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором згідно із Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», не пізніше наступного робочого дня з дня отримання зазначених відомостей; в абзацах четвертому, шостому та сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», - здійснюється не пізніше наступного робочого дня з дня отримання від них відповідної заяви; в абзаці восьмому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону - здійснюється на підставі подання копії свідоцтва про державну реєстрацію угоди про розподіл продукції не пізніше наступного робочого дня з дня отримання від них відповідної заяви.

Згідно пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Абзацом третім частини восьмої статті 9 зазначеного Закону передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

В той же час, відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно пункту 1 частини першої статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Системний аналіз викладених вище норм права свідчить про те, що платниками єдиного внеску є самозайняті особи (зокрема, і адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально), а об`єктом справляння єдиного внеску є дохід особи.

Однак, за спеціальним правилом у разі відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, у розмірі, не меншому від мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального платежу з єдиного внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналізуючи зазначені норми права, суд першої інстанції вірно вказав на те, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, що викладена у типовій справі №520/3017/19 в межах зразкової справи №520/3939/19 рішенням від 02 вересня 2019 року та у постанові Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №440/2149/19.

Як встановлено матеріалами справи позивач має право на заняття адвокатською діяльністю, однак реалізовував його не як самозайнята особа, а як найманий працівник АТ та ПАТ. Зокрема, вказаними роботодавцями позивача у 2018-2019 роках щомісячно було нараховано та сплачено єдиний внесок за найманого працівника ОСОБА_1 в розмірі 22% від суми нарахованої йому заробітної плати, в сумі що перевищує розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При вирішенні даної справи суд враховує наявність таких, що вступили в законну силу Судових рішень, якими визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 № Ф-2307-50. Сума боргу, що відображена у оскаржуваній у даній справі Вимозі охоплює суму, яка відображена у вимозі, що скасована Судовими рішеннями у справі №500/935/19.

Згідно частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана Вимога, регулярно нараховував та сплачував роботодавець у розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність.

Доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Таким чином, позов є підставним та підлягає задоволенню шляхом визнання протиправною та скасування Вимоги.

Відповідно статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 322 КАС постанова суду апеляційної інстанції складається з: резолютивної частини із зазначенням: в) розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Так, 11.06.2020 на адресу суду апеляційної інстанції разом із відзивом на апеляційну скаргу надійшла заява позивача про розподіл судових витрат, в якій останній просить стягнути з Головного управління за рахунок бюджетних асигнувань витрати на правову (правничу) допомогу, понесені у зв`язку з підготовкою до суду апеляційної інстанції у цій справі у загальній сумі 3000 грн.

До заяви долучено: договір про надання правової допомоги від 01.06.2020 №2 укладений між позивачем та адвокатом Поляковим Т.Ю. (далі Договір); квитанція до прибуткового касового ордера від 01.06.2020 №2 на суму 3000 грн; протокол погодження договірної ціни від 01.06.2020; додаткова угода до Договору від 01.06.2020 відповідно до якої сторони домовились, що вартість послуг (гонорар) адвоката за Договором щодо захисту інтересів клієнта у справі №500/252/20 за підготування документів для розгляду справи у Восьмому апеляційному адміністративному суді (ознайомлення з апеляційною скаргою Головного управління, підготування та направлення до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу, підготування та направлення до апеляційного суду клопотання про долучення доказів та заяву про розподіл судових витрат у справі №500/252/20 становить 3000 грн; акт приймання-передачі виконаних робіт від 08.06.2020.

Вказана заява була отримана відповідачем 16.06.2020, проте будь-яких заперечень щодо неї судом не отримано.

Порядок і правила розподілу судових витрат визначені статтею 139 КАС.

Як визначено частиною першою статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною першою, пунктом першим частини третьої статті 132 КАС судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 134 КАС витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведених правових норм слідує, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року, 11 квітня 2018 року у справах №№815/4300/17, 814/698/16 відповідно.

При визначенні суми відшкодування вказаного виду судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано Договір, акт приймання-передачі виконаних робіт 08.06.2020, квитанцію до прибуткового касового ордера №2 на суму 3000 грн (а.с.204-209).

З огляду на зміст документів, що подані представником позивача адвокатом Поляком Т.Ю., до суду апеляційної інстанції (клопотання про долучення доказів, відзив на апеляційну скаргу, заяву про розподіл судових витрат) складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, апеляційний суд вважає, що гонорар адвоката у цій справі, який пов`язаний із підготовкою до розгляду у Восьмому апеляційному адміністративному суді справи №500/252/20 у загальній сумі 3000 грн не є співпірним та розумним, а розмір такого гонорару є необґрунтованим відносно наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Тому зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Таким чином, зважаючи на складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 1000 грн витрат на професійну правничу допомогу, що понесені позивачем у зв`язку із підготовкою до розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення і разом з тим відповідно до вимог статті 134 КАС стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 березня 2020 року без змін. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області () на користь ОСОБА_1 (РПНОКПП: НОМЕР_1 ) 1000 (одну тисячу) гривень судових витрат на професійну правничу допомогу. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 28 липня 2020 року.