Справа № 360/3419/19
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року справа №360/3419/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Блохіна А.А., Геращенка І.В., за участю секретаря судового засідання Ашумова Т.Е., представника відповідача - Свердловської І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УТЕК-МОД» на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року про залишення частини позовних вимог без розгляду у справі № 360/3419/19 (головуючий суддя І інстанції Смішлива Т.В.), складену в повному обсязі 05 червня 2020 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УТЕК-МОД» до Головного управління ДФС у Луганській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та пені,-

В С Т А Н О В И В :

31 липня 2019 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «УТЕК-МОД» звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Луганській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області про визнання протиправною бездіяльності Головного управління ДФС у Луганській області щодо не внесення в єдиний Реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування узгодженої суми бюджетного відшкодування Товариства з обмеженою відповідальністю «УТЕК-МОД» за січень 2015 року, стягнення з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УТЕК-МОД» узгодженої суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за січень 2015 року у сумі 109371,00 грн, стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УТЕК-МОД» у зв`язку з несвоєчасним відшкодуванням бюджетної заборгованості з податку на додану вартість, пені, нарахованої на суму бюджетної заборгованості з податку на додану вартість за січень 2015 року (а.с. 8-20 т.1).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року року, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю УТЕК-МОД до Головного управління ДФС у Луганській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області в частині позовних вимог про стягнення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за січень 2015 року у сумі 109371,00 грн. залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду (а.с. 239-240 т.1), в решті позовних вимог закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року року у справі № 360/3419/19 скасовано в частині залишення позовних вимог про стягнення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за січень 2015 року у сумі 109371,00 грн. без розгляду, а справу направити до Луганського окружного адміністративного суду для продовження розгляду в цій частині. В іншій частині ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі № 360/3419/19 залишено без змін (а.с. 140-143 т. 2).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю УТЕК-МОД до Головного управління ДФС у Луганській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області в частині позовних вимог про стягнення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за січень 2015 року у сумі 109371,00 грн. залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду (а.с. 232-234 т.2)

Не погодившись із вищевказаною ухвалою про залишення позовної заяви в частині позовних вимог про стягнення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за січень 2015 року у сумі 109371,00 грн. без розгляду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу в цій частині позовних вимог направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, зазначило, що строк звернення до суду не порушено, оскільки порушене право позивача на відшкодування з податку на додану вартість за січень 2015 року у сумі 109371,00 грн. є триваючим.

При цьому, саме податковий орган є відповідальним за внесення до Реєстру заяв відповідної інформації для отримання такого відшкодування.

Апелянтом зазначено, що питання про залишення позову в цій частині без розгляду вже було вирішено судом апеляційної інстанції та направлено до суду першої інстанції для розгляду справи по суті вимог.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, 29 липня 2020 року до канцелярії суду надав клопотання про розгляд справи за відсутності представника товариства.

Представник другого відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати в частині залишення позовних вимог без розгляду, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «УТЕК-МОД» звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Луганській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області про визнання протиправною бездіяльності Головного управління ДФС у Луганській області щодо не внесення в єдиний Реєстр заяв про повернення суми бюджетного відшкодування узгодженої суми бюджетного відшкодування Товариства з обмеженою відповідальністю «УТЕК-МОД» за січень 2015 року, стягнення з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УТЕК-МОД» узгодженої суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за січень 2015 року у сумі 109371,00 грн., стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УТЕК-МОД» у зв`язку з несвоєчасним відшкодуванням бюджетної заборгованості з податку на додану вартість, пені, нарахованої на суму бюджетної заборгованості з податку на додану вартість за січень 2015 року (а.с. 8-20 т.1).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2019 року, зокрема, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю УТЕК-МОД до Головного управління ДФС у Луганській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області в частині позовних вимог про стягнення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за січень 2015 року у сумі 109371,00 грн. залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду (а.с. 239-240 т.1).

Залишаючи частину позовних вимог без розгляду, суд першої інстанції врахував положення спеціальної норми п. 102.5 ст. 102 Податкового кодексу України, та дійшов висновку, що строк звернення до суду з вимогою про стягнення бюджетного відшкодування з ПДВ по декларації за січень 2015 року становить 1095 днів починаючи з 15 травня 2015 року та закінчився 14 травня 2018 року.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі № 360/3419/19 скасовано в частині залишення позовних вимог про стягнення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за січень 2015 року у сумі 109371,00 грн. без розгляду, а справу направити до Луганського окружного адміністративного суду для продовження розгляду в цій частині. В іншій частині ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі № 360/3419/19 залишено без змін (а.с. 140-143 т. 2).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю УТЕК-МОД до Головного управління ДФС у Луганській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області повторно в частині позовних вимог про стягнення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за січень 2015 року у сумі 109371,00 грн. залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду (а.с. 232-234 т.2)

Залишаючи частину позовних вимог без розгляду, суд першої інстанції знов посилався на положення спеціальної норми п. 102.5 ст. 102 Податкового кодексу України,які вже були аналізовані судом апеляційної інстанції 26 грудня 2019 року, та знов дійшов висновку, що строк звернення до суду з вимогою про стягнення бюджетного відшкодування з ПДВ по декларації за січень 2015 року становить 1095 днів починаючи з 15 травня 2015 року та закінчився 14 травня 2018 року.

Тобто суд першої інстанції зробив висновок про необхідність залишення позовної заяви без розгляду з аналогічних підстав, як і ухвалі суду від 11 листопада 2019 року.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення були закріплені у відповідних частинах ст. 99 КАС України (в редакції до 15.12.2017).

Отже Кодексу адміністративного судочинства України передбачає можливість встановлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків.

Приписами ч. ч 1, 2, 3 ст. 123 КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без розгляду, виходив з того, що строк звернення до суду з вимогою про стягнення бюджетного відшкодування з ПДВ по декларації за січень 2015 року становить 1095 днів починаючи з 15 травня 2015 року та закінчився 14 травня 2018 року.

Суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим цей висновок суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Право на бюджетне відшкодування є невід`ємним правом позивача, захист якого гарантовано частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року і відповідно до положень Конституції України є частиною національного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини наголошував, що поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Бейелер проти Італії» від 05 січня 2000 року) (Beyeler v. Italy, заява № 33202, § 100)).

За певних обставин «легітимне очікування» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «легітимне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (див. mutatis mutandis рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26 червня 2014 року (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine, заяви № 68385/10 та № 71378/10, § 35)).

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Інтерсплав проти України» від 09 січня 2007 року зазначив, що юридична особа-платник податку на додану вартість мала достатньо підстав сподіватись на відшкодування цього податку, так само як і на компенсацію за затримку його виплати, та встановив, що заявник мав захищений статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 майновий інтерес (Intersplav v. Ukraine, заява № 803/02, § 31-32). Європейський суд з прав людини констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції у справі з огляду на постійні затримки відшкодування і компенсації податку на додану вартість у поєднанні із відсутністю ефективних засобів запобігання або припинення такої адміністративної практики, та зазначив, що і стан невизначеності щодо часу повернення коштів заявника порушували «справедливий баланс» між вимогами публічного інтересу та захистом права на мирне володіння майном (§ 40).

Верховенство права, як основоположний принцип адміністративного судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту.

Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Велика Палата Верховного Суду, ухвалюючи постанову від 12 лютого 2019 року, дійшла висновку про те, що такі способи захисту як зобов`язання контролюючого органу надати висновок про підтвердження заявленої платником податків суми бюджетного відшкодування або внести заяву товариства до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування не призведуть до ефективного відновлення права платника податків, з огляду на що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, викладеного в постановах Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 21-881а15, від 17.11.2015 у справі № 21-4371а15, від 02.12.2015 у справі № 21-2650а15, від 20.04.2016 у справі № 21-452а16, від 07.03.2017 у справі № 820/19449/14, про те, що відшкодування податку на додану вартість здійснюється органом Державної казначейської служби України з дотриманням процедури та на умовах, встановлених статтею 200 Податкового кодексу України та Порядком взаємодії органів державної податкової служби та органів державної казначейської служби в процесі відшкодування податку на додану вартість, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2011 № 39, оскільки на дату розгляду справи № 826/7380/15 Великою Палатою Верховного Суду вказаний спосіб захисту не є ефективним та не призводить до поновлення порушеного права платника податків, тоді як ефективним способом захисту, який забезпечить поновлення порушеного права платника податків, є стягнення з Державного бюджету України на користь суб`єкта господарювання заборгованості бюджету із відшкодування податку на додану вартість та пені, нарахованої на суму такої заборгованості.

Пунктом 200.7 ст. 200 ПКУ визначено, що платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації з ПДВ.

Згідно п. 43.3 ст. 43 ПК України, обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються органом державної податкової служби на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

У будь-якому випадку відповідно до норм Податкового кодексу України при заявлені платником податку сум до бюджетного відшкодування податковий орган повинен прийняти одне з рішень, передбачених статтею 200 ПК України.

Як наслідок, платник податків мав право на отримання від податкового органу конкретного рішення, передбаченого статтею 200 ПК України.

До 01.04.2017 бюджетне відшкодування відповідно до статті 200 Податкового кодексу України здійснювалося по алгоритму: податковий орган проводить камеральну перевірку протягом 30 днів після граничного дня подання податкової декларації; у разі відсутності спорів (при узгодженні суми ПДВ відшкодування) податковий орган протягом 5 робочих днів подає до казначейського органу висновок, де вказана узгоджена сума, що підлягає бюджетному відшкодуванню; після отримання висновку від податкового органу казначейський орган протягом 5 робочих днів здійснює безспірне перерахування коштів на рахунок платника податків.

З 01.04.2017 діє новий порядок і відповідно нові правила бюджетного відшкодування, що передбачений Постановою Кабінету Міністрів України № 26 «Про затвердження Порядку ведення Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість».

Згідно матеріалів справи, позивач вже звертався до суду з позовом, спрямованим на поновлення його прав в частині отримання бюджетних відшкодувань з податку на додану вартість, які прийняті судом до розгляду та постановлено рішення.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 22 березня 2019 року у справі № 360/3762/18, залишене без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2019 року, визнано протиправною бездіяльність ДПІ у м. Сєвєродонецьку ГУ ДФС у Луганській області та Головного управління ДФС у Луганській області в частині не складання та не направлення до органів державної казначейської служби висновків про обсяги сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за періоди січень 2015 року, лютий 2015 року, квітень - липень 2015 року, вересень - грудень 2015 року, невиконання пункту 43.5 ст. 43 Податкового кодексу України, а саме: не підготовлено висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та не подано його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. Тобто рішенням суду встановлено, що позивач за захистом свого права звернувся своєчасно з дотриманням строку в 1095 днів.

Відповідно до ст. 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Разом з тим, бюджетне відшкодування позивачу до наступного часу не здійснено у зв`язку з чим, позивач і звернувся до суду із позовом про його стягнення, що є порушенням права останнього на відшкодування сум податку на додану вартість, яке триває.

Верховний Суд у постанові від 02.10.2018 у справі №820/1749/18 зазначив, що в питанні захисту прав платників податків у спорах із відшкодування ПДВ принцип правової визначеності був порушений. Неоднозначність судової практики унеможливлювала якісні механізми судового захисту у зв`язку із протиправною бездіяльністю податкових органів. У лютому 2019 року Велика Палата Верховного Суду встановила, що в подібних правовідносинах належним способом захисту є стягнення з Держбюджету України заборгованості по податку на додану вартість.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського Суду з прав людини платники податків, заяви яких про надання їм бюджетного відшкодування внесені до Тимчасового реєстру заяв про бюджетне відшкодування мають чітко розуміти, за яких умов вони можуть отримати таке відшкодування, яке гарантоване статтею 200 Податкового кодексу України та порядок реалізації свого права.

Відсутність достатньої чіткості у національному законодавстві щодо порядку отримання платником бюджетного відшкодування порушує принцип верховенства права стосовно «якості» закону та юридичної визначеності. Водночас, зазначене порушує «справедливий баланс» між вимогами публічного інтересу та захистом права позивача на мирне володіння майном, що є підставою для вжиття заходів стосовно повного та належного юридичного захисту прав позивача на належне володіння майном, на яке він має право в силу вимог національного законодавства та обумовлених вище рішень суду винесених у справах за позовом даного платника.

Відтак, у зв`язку зі зміною процедури бюджетного відшкодування ПДВ, що на даний час передбачає лише ведення Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, з огляду на різну судову практику щодо способу захисту інтересів платників, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог про стягнення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за січень 2015 року у сумі 109371,00 грн. у зв`язку з пропуском строку звернення до суду .

З матеріалів справи та з пояснень представника відповідача не встановлено, що відповідачем суми бюджетного відшкодування ПДВ по декларації за січень 2015 року включено до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування, поданих до 01 лютого 2016 року та рішення суду виконується, тому бюджетне відшкодування позивачу не здійснено, що є порушення права останнього на відшкодування сум податку на додану вартість.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що питання про правомірність залишення вказаних позовних вимог вже було розглянуто судом апеляційної інстанції, постановою суду від 23 грудня 2019 року скасовано ухвалу суду від 11 листопада 2019 року в частині залишення позовних вимог про стягнення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за січень 2015 року у сумі 109371,00 грн. без розгляду, а справу направлено до Луганського окружного адміністративного суду для продовження розгляду в цій частині.

При цьому, суд першої інстанції повинен був розглянути позовні вимоги про стягнення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за січень 2015 року у сумі 109371,00 грн. по суті, а не залишати їх без розгляду з однакових підстав.

Згідно з ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи вищевикладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції, друге залишаючи частину позовних вимог про стягнення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за січень 2015 року у сумі 109371,00 грн. без розгляду діяв передчасно, а, відтак, ухвала суду першої інстанції є такою, що підлягає скасуванню та направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду з огляду на положення ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст. 320, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УТЕК-МОД» на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі № 360/3419/19 задовольнити.

Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у справі № 360/3419/19 - скасувати, а справу направити до Луганського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено в судовому засіданні 29 липня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у касаційному порядку, встановленому п.2 ч.4 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 липня 2020 року.

Судді Т.Г.Арабей

А.А. Блохін

І.В. Геращенко