Справа № 460/670/20
Суддя: К.М. Недашківська
Дата ухвалення: 2020-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

23 липня 2020 року м. Рівне №460/670/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді К.М. Недашківської, за участю: секретаря судового засідання Т.А. Самкової; представника позивача не прибув; представника відповідача В.О. Шеремети; розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними дій та скасування рішення.

У провадженні Рівненського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі іменується позивач) до Головного управління ДПС у Рівненській області (далі іменується відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування недоїмки та штрафних санкцій відповідно до Вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 21.02.2019 №Ф-20724-17; визнати протиправною та скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 21.02.2019 №Ф-20724-17.

Заяви по суті справи.

Позовна заява обґрунтована тим, що 29.01.2020 позивач дізнався про блокування його банківської картки через наявність відкритого виконавчого провадження на підставі Вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 21.02.2019 №Ф-20724-17. Позивачу стало відомо, що контролюючим органом винесена Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 21.02.2019 №Ф-20724-17, відповідно до якої зобов`язано сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 18276 грн. 72 коп. Позивач вказує, що до 12.03.2019 він був зареєстрований як фізична особа підприємець, проте підприємницької діяльності не здійснював та не мав обов`язку сплачувати єдиний внесок в силу норм пункту 9-2 Розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010, оскільки у спірний період проходив службу в Збройних Силах України за контактом. Просив суд задовольнити позов повністю.

Відзив на позовну заяву обґрунтований тим, що позивач був зареєстрований як фізична особа підприємець до 12.03.2019, а тому мав обов`язок зі сплати єдиного внеску в силу норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010. Відповідач вказує, що пільги, передбаченої пунктом 9-2 Розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010, позивач не мав, оскільки проходив військову службу за контрактом. Також зазначає, що позивач звернувся до контролюючого органу із заявою про надання пільги лише 13.03.2019, тобто після винесення оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки). Просив відмовити позивачу у задоволенні позову повністю.

Ухвалою суду від 10.02.2020 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 26.02.2020 позивачу продовжено процесуальний строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 10.03.2020 позивачу поновлено строк звернення до суду з позовом, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні на 31.03.2020.

Підготовче засідання, призначене на 31.03.2020, не відбулося через перебування головуючого судді на лікарняному у період з 30.03.2020 по 11.04.2020 включно.

Ухвалою суду від 13.04.2020 справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні на 05.05.2020.

Ухвалою суду від 05.05.2020 допущено правонаступництво відповідача.

Ухвалою суду від 07.05.2020 судом вжито заходи забезпечення позову.

Ухвалою суду від 05.05.2020 підготовче засідання відкладене на 02.07.2020.

Ухвалою суду від 02.07.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 23.07.2020.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не прибув (частина 11 статті 126 КАС України).

До суду прибув представник відповідача, заперечив проти позову та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову повністю.

Ухвалою суду від 23.07.2020, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, вирішено продовжити розгляд справи по суті за відсутності позивача, оскільки підстав для відкладення розгляду справи у порядку статей 205, 223 КАС України немає.

На підставі статей 243, 250 КАС України, вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 23.07.2020.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 перебував у статусі суб`єкта господарювання фізичної особи підприємця з 11.03.2008 (запис №0018141 про державну реєстрацію фізичної особи підприємця) по 12.03.2019 (запис №018141 про припинення підприємницької діяльності за рішенням), що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 05.05.2020 (а.с. 75).

Фіскальним органом сформована Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 21.02.2019 №Ф-20724-17 (далі іменується Вимога №Ф-20724-17), відповідно до якої зобов`язано позивача сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 18276 грн. 72 коп. (а.с. 39).

Сума заборгованості (недоїмки) визначена станом на 31 січня 2019 року.

Відповідно до витягу з облікової картки платника податків РНОКПП НОМЕР_1 вид бюджету 70 (цільові фонди) заборгованість становить: 09.02.2018 8448,00 грн., 19.04.2018 2457,18 грн., 19.07.2018 2457,18 грн., 19.10.2018 2457,18 грн., 21.01.2019 2457,18, усього 18276,72 грн. (а.с. 57-59).

13 березня 2019 року позивач звернувся до начальника Головного управління ДПС у Рівненській області з листом, в якому вказав, що на його адресу 06.03.2019 надійшла Вимога №Ф-20724-17; при прибутті до контролюючого органу йому не пояснили за що він повинен сплачувати борг; з метою прийняття рішення у відповідності до Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування позивачем надається заява Додаток №1 до Інструкції, оскільки він є військовослужбовцем Збройних Сил України з 2016 року та не повинен сплачувати внесок (а.с. 33).

Перевіривши правову та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оскаржуваного рішення Вимоги №Ф-20724-17, на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку; суд зазначає наступне.

Вирішуючи спір по суті, суд констатує наявність національного законодавства, що регулює спірні відносини, зокрема:

Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 (далі іменується Закон України №2464-VI);

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (далі іменується Закон України №2232-XII);

Наказ Міністерства фінансів України «Про внесення змін до Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №393 від 28.03.2016 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 квітня 2016 р. за № 609/28739) (далі іменується Інструкція №393).

За правилами пункту 4 частини першої статті 4 Закону України №2464-VI, платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць; у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (пункти 2 та 3 частини першої статті 7 Закону України №2464-VI).

Відповідно до абзацу 1 частини четвертої статті 25 Закону України №2464-VI, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Тобто, статтею 25 Закону України №2464-VI встановлено право контролюючого органу надсилати платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату із дотриманням певних вимог: (1) за формою та (2) у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Відповідно до підпункту 3 пункту 1 Розділу II Інструкції №393, платниками єдиного внеску є: фізичні особи підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

За правилами пунктів 1 та 2 Розділу VI «Порядок стягнення заборгованості з платників» Інструкції №393, до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення. У разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до органів доходів і зборів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції. У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Відповідно до пункту 3 Розділу VI «Порядок стягнення заборгованості з платників» Інструкції №393, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;

платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом десяти робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.

Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів із дня її винесення.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):

платникам, зазначеним у підпунктах 1 та 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом десяти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій);

платникам, зазначеним у підпунктах 3 та 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом п`ятнадцяти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк. Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом. Сума боргу у вимозі проставляється у гривнях з двома десятковими знаками.

Вказана вище норма визначає порядок формування вимоги про сплату недоїмки та регулює питання строків винесення такої вимоги.

Так, у даному випадку застосуванню підлягає норма, відповідно до якої вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається) платникам, зазначеним у підпунктах 3 та 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом п`ятнадцяти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Зі змісту витягу з облікової картки платника податків РНОКПП НОМЕР_1 вбачається, що сума недоїмки зі сплати єдиного внеску виникла ще у лютому місяці 2018 року.

Натомість оскаржувана Вимога №Ф-20724-17 сформована контролюючим органом лише 21.02.2019, що свідчить про порушення відповідачем порядку винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) в частині дотримання строку її формування та надіслання.

Оскаржувана Вимога №Ф-20724-17 не відповідає критерію, визначеному частиною другою статті 2 КАС України прийняття рішення «Своєчасно».

Суд зазначає, що прийняття рішення, вчинення дії своєчасно, тобто протягом розумного строку це критерій-принцип, який означає не лише необхідність дотримання часових рамок, що визначені у нормативно-правових актах, а й ухвалення рішення або вчинення дії протягом розумного строку, без невиправданого для конкретної ситуації зволікання.

У даному випадку зволікання контролюючим органом щодо винесення Вимоги №Ф-20724-17 у строки, визначені Інструкцією №393, прямо впливає на можливість захисту майнових прав позивача, оскільки у випадку своєчасного формування вимоги позивач мав би можливість або ж сплатити суму недоїмки у значно меншому розмірі, або ж оскаржити таку вимогу в адміністративному чи судовому порядках з підстав нездійснення ним підприємницької діяльності через перебування на військовій службі та припинити у встановленому законом порядку діяльність, як суб`єкта господарювання.

Суд також констатує порушення відповідачем критерію прийняття оскаржуваного рішення рішення приймається «У спосіб» що передбачений Конституцією та законами України.

Критерій «У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

У даному випадку відповідачем порушено процедуру прийняття оскаржуваного рішення.

Щодо застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, що регулюють питання звільнення від обов`язку сплати єдиного внеску осіб, визначених статтею 4 Закону України №2464-VI, призваних на військову службу, зокрема, за контрактом, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 9-2 Розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №2464-VI, під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених пунктом 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», якщо вони не є роботодавцями.

Підставою для такого звільнення є заява фізичної особи - підприємця та копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, із зазначенням даних про призов такої особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, які подаються до органу доходів і зборів фізичною особою - підприємцем протягом 10 днів після її демобілізації. Якщо демобілізована фізична особа - підприємець перебуває на лікуванні (реабілітації) у зв`язку з виконанням обов`язків під час мобілізації, заява і копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, подаються протягом 10 днів після закінчення її лікування (реабілітації).

Якщо платник єдиного внеску має найманих працівників і на строк своєї військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, уповноважує іншу особу на виплату найманим працівникам заробітної плати та/або інших доходів, його зобов`язання, визначені підпунктами 1 (крім сплати єдиного внеску), 2, 3, 4, 5, 6, 10, 12 частини другої статті 6 цього Закону, здійснює така уповноважена особа.

Єдиний внесок, що був нарахований уповноваженою особою з таких виплат, сплачується до бюджету демобілізованою фізичною особою - підприємцем протягом 180 календарних днів з першого дня її демобілізації без нарахування штрафних і фінансових санкцій. При цьому демобілізована фізична особа - підприємець у заяві, передбаченій у цьому пункті, зазначає дані про нарахований єдиний внесок на суму таких виплат уповноваженою особою протягом строку військової служби фізичної особи - підприємця.

Звітність про нарахований єдиний внесок протягом строку військової служби фізичної особи - підприємця уповноваженою особою на суми виплат найманим працівникам та іншим особам подається демобілізованою фізичною особою - підприємцем у порядку та строки, встановлені цим Законом, без нарахування штрафних і фінансових санкцій, передбачених цим Законом.

Цей пункт застосовується з першого дня мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України» Про часткову мобілізацію», та протягом усього особливого періоду.

Під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» для платників єдиного внеску, визначених у статті 4 цього Закону, призваних на військову службу під час мобілізації або залучених до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їхньої військової служби зупиняється застосування норм статті 25 цього Закону.

Підставою для такого зупинення є копія військового квитка або копія документа, виданого відповідним державним органом, із зазначенням даних про призов такої особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, яка подається до органів доходів і зборів цим державним органом протягом десяти днів після її мобілізації.

Аналогічна за суттю норма закріплена у пункті 7 Розділу ІV «Нарахування, обчислення і сплата єдиного внеску» Інструкції №393, яка визначає, що протягом особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники, визначені підпунктами 3 та 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, які призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, якщо вони не є роботодавцями.

При цьому, зазначені платники звільняються від виконання обов`язків платника єдиного внеску, якщо вони не є роботодавцями, з першого календарного дня місяця призову на військову службу під час мобілізації платника до останнього календарного дня місяця, в якому платника було демобілізовано або завершено його лікування (реабілітацію).

Підставою для такого звільнення є заява фізичної особи підприємця (особи, яка провадить незалежну професійну діяльність) (додаток 1) та копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, із зазначенням даних про призов такої особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, які подаються до органу доходів і зборів такою особою протягом 10 днів після її демобілізації або після закінчення її лікування (реабілітації).

Ця норма застосовується з першого дня мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», та протягом усього особливого періоду.

Отже, за змістом пункту 9-2 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №2464-VI та пункту 7 Розділу ІV «Нарахування, обчислення і сплата єдиного внеску» Інструкції №393, для настання передбачуваних наслідків, а саме: звільнення від виконання обов`язків, визначених пунктом 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», визначальним є те, що особа призвана на військову службу під час мобілізації або ж залучена до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, при цьому не є роботодавцем.

Як встановлено судом, відповідно до Військового квитка серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 призваний на військову службу за контрактом у Збройні Сили України на підставі наказу №50 від 29.04.2016 (а.с. 9).

02 червня 2017 року позивачу видане Посвідчення серії НОМЕР_3 , що посвідчує право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с. 7).

Командиром Військової частини НОМЕР_4 видано Довідку від 31.01.2020, відповідно до якої посвідчено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_4 з 10.11.2017 по теперішній час (а.с. 6).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для звільнення позивача від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Посилання відповідача на те, що фізичні особи-підприємці, прийняті на військову службу за контрактом, не звільняються від сплати єдиного внеску за себе, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог, є безпідставним, оскільки наведеними законодавчими нормами передбачено, що особи, які призиваються під час мобілізації, на особливий період, в тому числі, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, можуть виконувати обов`язки військової служби як з укладенням контракту так і без нього.

Така правова ситуація як укладення контракту, не змінює статусу осіб, які виконують обов`язки військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Факт перебування позивача у лавах Збройних Сил України підтверджується наявними в матеріалах справи доказами про проходження позивачем військової служби.

Питання щодо наявності особливого періоду в державі поза часом проведення мобілізації вже було предметом судового розгляду. Зокрема, Вищий адміністративний суд у постанові від 16.02.2015 (справа №800/582/14), виходячи з системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

За правилами частини третьої статті 39 Закону України №2232-XII, за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, не припиняється державна реєстрація підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців. У разі непровадження ними підприємницької діяльності у період проведення мобілізації нарахування податків і зборів таким фізичним особам - підприємцям не здійснюється.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про поширення на фізичну особу-підприємця, прийнятого на військову службу за контрактом під час виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду, пільги щодо звільнення від сплати єдиного внеску, передбаченої пунктом 9-2 частини другої розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №2464-VI.

За змістом Пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» метою його прийняття є, зокрема запровадження норм щодо поширення соціального захисту на військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом, передбачений законодавством для військовослужбовців, призваних на військову службу під час мобілізації.

Окрім того, в силу вимог пункту 1 частини першої статті 4 Закону України №2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема роботодавці військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, у тому числі тих, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про військовий обов`язок і військову службу».

Ураховуючи наведене, сплата єдиного внеску роботодавцем позивача за контрактом (Міністерство оброни України в особі командира Військової частини) виключає стягнення цього внеску за цей період з позивача як підприємця.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина п`ята статті 242 КАС України).

Правова позиція щодо застосування вказаних вище норм права викладена у постанові Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №260/117/19 (адміністративне провадження №К/9901/22565/19).

У відзиві на позовну заяву відповідач вказав, що позивач звернувся до контролюючого органу із заявою, передбаченою пунктом 9-2 Розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №2464-VI, лише 13.03.2019, тобто після отримання оскаржуваної Вимоги №Ф-20724-17, а не відразу після призвання на військову службу за контрактом від 29.04.2016, а тому підстав для звільнення позивача від обов`язку сплати єдиного внеску немає.

Суд відхиляє такі доводи відповідача та зазначає, що несвоєчасне звернення позивача до контролюючого органу із заявою, передбаченою пунктом 9-2 Розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №2464-VI, не може нівелювати питання наявності «права» на пільгу зі сплати єдиного внеску, оскільки таке право виникло у позивача з моменту призвання на військову службу у Збройні Сили України з 29.04.2016.

При чому, відповідач на момент розгляду справи по суті, не надав суду жодних доказів належного розгляду такої заяви та прийняття відповідного рішення; не надав суду доказів здійснення позивачем підприємницької діяльності у спірний період; не надав доказів того, що позивач мав найманих працівників.

Таким чином, оскаржувана вимога №Ф-20724-17 є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 245 КАС України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997.

За приписами статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: «50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

Суд зазначає, що відновлення порушених прав, свобод та охоронюваних законом інтересів позивача слід здійснити також шляхом зобов`язання відповідача внести коригування до особового рахунку платника податків, виключивши інформацію щодо недоїмки зі сплати єдиного внеску у сумі 18276,72 грн.

У даному випадку, зобов`язання відповідача внести коригування до особового рахунку платника податків, є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дії відповідача щодо нарахування недоїмки та штрафних санкцій відповідно до Вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 21.02.2019 №Ф-20724-17, суд зазначає наступне.

За правилами частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Суд зазначає, що позовна вимога про визнання протиправними дії відповідача щодо нарахування недоїмки та штрафних санкцій поглинається за своєю суттю позовною вимогою про визнання протиправною та скасування Вимоги №Ф-20724-17, задоволення якої призводить до відновлення порушених прав позивача повністю.

Тому позовна вимога про визнання протиправними дії відповідача щодо нарахування недоїмки та штрафних санкцій відповідно до Вимоги №Ф-20724-17 не підлягає до задоволення.

За приписами статті 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідачем не доведено правомірності оскаржуваного рішення Вимоги №Ф-20724-17 у порядку статті 77 КАС України, а тому права та інтереси позивача підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним і скасування такого рішення суб`єкта владних повноважень.

У прохальній частині адміністративного позову позивач також просив суд зобов`язати відповідача подати до суду звіт про виконання рішення суду.

З даного приводу суд зазначає, що вимога про зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання рішення суду не являється по своїй суті позовною вимогою в розумінні норм статті 5 КАС України.

Питання щодо встановлення відповідачу строку для подання до суду звіту про виконання рішення суду регулюється нормами статті 382 КАС України та є правом суду, а не обов`язком.

Питання щодо розподілу судових витрат у порядку статті 139 КАС України не підлягає вирішенню.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Рівненській області (33023, місто Рівне, вулиця Відінська, 12; ) про визнання протиправними дій та скасування рішення задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати Вимогу Головного управління ДПС у Рівненській області про сплату боргу (недоїмки) від 21 лютого 2019 року №Ф-20724-17.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Рівненській області внести коригування до інтегрованої (облікової) картки платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) шляхом виключення відомостей щодо наявної заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 18276 грн. 72 коп.

У задоволенні позовної вимоги про визнання дії Головного управління ДПС у Рівненській області щодо нарахування недоїмки відповідно до Вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 21 лютого 2019 року №Ф-20724-17 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 29 липня 2020 року.

Суддя К.М. Недашківська