Справа № 600/706/20-а
Суддя: Григораш Віталій Олександрович
Дата ухвалення: 2020-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2020 р. м. Чернівці Справа № 600/706/20-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Григораша В.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Кучерявої А.В.,

представника позивача Герегової Н.І.,

представника відповідача Балицької Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Чернівецької області про стягнення допомоги у зв`язку із звільненням та середнього заробітку за час затримки при розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:

29.05.2020 року до Чернівецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (позивач) до Прокуратури Чернівецької області (відповідач) з такими позовними вимогами:

стягнути з Прокуратури Чернівецької області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв`язку із звільненням та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 29.04.2020 року по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 10.12.2001 року вона працювала в органах прокуратури України. За період роботи в органах прокуратури позивач сумлінно та добросовісно виконувала свої службові обов`язки, неодноразово заохочувалась прокурором області.

Наказом прокурора Чернівецької області від 29.04.2020 року №222-к з 29.04.2020 року позивача звільнено з посади прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури області та органів прокуратури Чернівецької області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII. Цим же наказом відділ фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Чернівецької області зобов`язано провести остаточний розрахунок та виплатити позивачу усі належні виплати при звільненні. Проте, у цей день остаточний розрахунок не проведено.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Проте, зазначених дій прокуратура Чернівецької області не вчинила.

Позивач вказувала, що за правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.10.2019 року у справі №826/10460/16, спеціальним законом не врегульовано питання звільнення працівників у випадку ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, тому в разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних-засад права (аналогія права).

За вказаних обставин позивач вважає, що застосуванню до даних спірних правовідносин підлягають положення КЗпП України.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" ст. 40 КЗпП України доповнено частиною 5, якою визначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч. 2 цієї статті, ст. ст. 42, 42-1, ч. ч. 1, 2 і 3 ст. 49-2, ст. 74, ч. 3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Таким чином, визначивши особливості (порівняно із загальними положеннями КЗпП України) застосування правових приписів, що регулюють порядок звільнення прокурора за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", Верховна Рада України вказала на однорідність цієї норми та положень п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Отже, незалежно від наявності в наказі про звільнення посилання на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України прокурор, у разі звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", вважається звільненим за вказаною нормою Кодексу з відповідними правовими наслідками для роботодавця.

Законом України "Про прокуратуру" не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку зі скороченням штатів, тому, на думку позивача, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.

Тому, право на одержання суми середньомісячного заробітку як вихідної допомоги визначено Законом і цей Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Крім того, позивач зазначала, що за постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 року №3933-ХІІ ратифіковано Конвенцію МОП №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ст. 12 якої передбачено право працівників на вихідну допомогу. Так, за вказаною нормою працівник, трудові відносини з яким було припинено, має право відповідно до національних законодавства й практики на вихідну допомогу або інші аналогічні види допомоги у зв`язку з припиненням трудових відносин, розмір якої залежить, зокрема, від стажу роботи й розміру заробітної плати, і котрі виплачуються безпосередньо роботодавцем або з фонду, створеного з внесків роботодавців.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами подав до суду відзив проти позову, в якому зазначив, що згідно із вимогами підпункту 1 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ, наказом прокурора Чернівецької області від 28.04.2020 року №222-к позивача звільнено з посади прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Чернівецької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

Відповідач зауважив, що текст наказу прокурора Чернівецької області №222-к від 28.04.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Чернівецької області та органів прокуратури не містить посилань на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, як на підставу звільнення.

Законом №113-ІХ статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

Такими законами, що регулюють статус прокурорів та відповідно мають статус спеціальних, є Закон України "Про прокуратуру" і Закон №113-ІХ.

Законом України "Про прокуратуру" передбачено, що у разі звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону не передбачено виплату вихідної допомоги. У свою чергу, ст. 44 КЗпП України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення трудового договору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру".

Ураховуючи те, що позивача звільнено з підстав та в порядку, визначених Законом України "Про прокуратуру", яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання.

Позивач, ознайомившись з відзивом проти позову, подала до суду відповідь на відзив, в якому зазначала, що виходячи із системного аналізу норм Закону України "Про прокуратуру" та Кодексу законів про працю, вбачається, що наведеними нормами передбачений виключний перелік випадків, коли до відносин служби в органах прокуратури не можуть застосовуватися норми Кодексу законів про працю України. Разом з тим, наведеними нормами не встановлено таких обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що вона має право на отримання вихідної допомоги відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю.

Також позивач звертала увагу суду на те, що відповідно до розрахункового листа, під час звільнення, їй виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки, хоча зазначене також не передбачено Законом України "Про прокуратуру", але при цьому таке право визначено ст. 83 Кодексу законів про працю. Наведене свідчить про неоднозначний та вибірковий підхід відповідача до проведення розрахунку при звільненні.

Крім того, особливості звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органів прокуратури, врегульовані ст. 60 Закону України "Про прокуратуру". Однак законом №113-ІХ зупинено дію вказаної статті до 1 вересня 2021 року.

Отже, наразі відсутня діюча норма спеціального закону, що регулює статус прокурорів, яка встановлювала би особливості звільнення на підставі п. 9 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру".

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що бездіяльність відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні є протиправною, а тому позовна вимога про, стягнення з Прокуратури Чернівецької області на користь позивача вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 23283,49 грн підлягає задоволенню.

Відповідач, ознайомившись з відповіддю на відзив, подав до суду заперечення на неї, в якому вказував, що позивача звільнено з підстав та у порядку, визначених Законом України "Про прокуратуру", яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, а тому позивач не набув права на її отримання.

Ухвалою суду від 01.06.2020 року вказану адміністративну справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 16.06.2020 року, за клопотання представника відповідача, суд перейшов до розгляду справи у порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 02.07.2020 року.

Підготовче судове засідання призначене на 02.07.2020 року відкладено на 17.07.2020 року.

Усною ухвалою суду від 17.07.2020 року занесеною до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та за письмовою згодою представників сторін розгляд справи по суті розпочато у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Представник позивача в судовому засіданні під час розгляду справи по суті позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні під час розгляду справи по суті заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні повністю.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 виданий 21.08.2012 року Шевченківським РВ УМВС України в Чернівецькій області (а.с. 23-25).

Згідно відомостей з трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 від 04.10.1988 року позивач з 10.12.2001 року працювала на різних посадах в органах прокуратури (а.с. 26-34).

Згідно Рішення №84 від 02.04.2020 року Кадрової комісії №1 "Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора" 02.04.2020 року кадровою комісією №1 ухвалено рішення, що прокурор відділу ювенальної юстиції прокуратури Чернівецької області, ОСОБА_1 за результатами складання спиту у формі анонімного тестування з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора набрала 69 балів, що є меншим прохідного балу для успішного складання іспиту, вона не допускається до проходження наступних етапів атестації (а.с. 52).

Наказом Прокуратури Чернівецької області №222-к від 28.04.2020 року "Про звільнення ОСОБА_1 " звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури області та органів прокуратури Чернівецької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 29.04.2020 року. Наказано відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні. З вказаним наказом позивача ознайомлено 28.04.2020 року (а.с. 51).

30.04.2020 року позивач зверталась до Прокуратури Чернівецької області із запитом щодо виплати вихідної допомоги при звільнені (а.с. 35).

Прокуратурою Чернівецької області розглянуто запит позивача та листом від 14.05.2020 року №11-341вих.-20 повідомлено його, що виплата вихідної допомоги, у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" не передбачена (а.с. 36).

Відповідно до Довідки Прокуратури Чернівецької області від 21.05.2020 року №296вих.-20 середня заробітна плата позивача, яка обчислена виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню з займаної посади 29.04.2020 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", складає: середньоденна заробітна плата - 1135,78 грн, середньомісячна заробітна плата - 23283,49 грн (а.с. 22).

З огляду на невиплату при звільнені вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України, позивач звернулась до суд з даним позов про стягнення з Прокуратури Чернівецької області допомоги у зв`язку із звільненням та середнього заробітку за час затримки при розрахунку.

До спірних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства та робить висновки по суті спору.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 123 Конституції України організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

На виконання вимог ст. 123 Конституції України прийнято Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (Закон України №1697-VII), який містить спеціальні норми щодо організації та порядку діяльності органів прокуратури України, особливостей розгляду трудових спорів (зокрема, питання проходження служби в органах прокуратури, звільнення з неї, права і обов`язки прокурорів, їх соціальні гарантії та ін.).

Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закон України №1697-VII, прокурор може бути звільнений лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Згідно з п.9 ч.1 ст. 51 цього Закону прокурор звільняється з посади зокрема у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Виплата вихідної допомоги при звільненні з підстав, передбачених ст.ст.36, 38-41 КЗпП визначено статтею 44 КЗпП України.

Статтею 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Як встановлено судом, позивача звільнено з посади прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури області та органів прокуратури Чернівецької області на підставі пункту 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру".

На момент звільнення позивача набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 року № 113-IX з наступними змінами згідно Закону України №187-ІХ від 04.10.2019 року, п. 2 ч. 1 якого доповнено ст. 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту:

"Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

Дана правова норма вказує на пріоритетність спеціального закону перед нормами КЗпП України щодо звільнення окремих категорій працівників з підстав, визначених ч.1 ст.40 КЗпП.

Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовані спірні правовідносини або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.

Закон України "Про прокуратуру" в редакції від 05.11.1991 року, у тому числі ч.1 ст. 46-2, якою передбачалось звільнення прокурорів за КЗпП України, втратив чинність 15.07.2015 року на підставі п. 1 пп. 1 п. 3 Прикінцевих положень Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року, а тому на час звільнення позивача правові підстави для застосування до правовідносин, які виникли між сторонами Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року були відсутні.

Суд зазначає, що в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999р. №1-рп/99 зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Враховуючи те, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом України "Про прокуратуру", яким не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з прокуратури Чернівецької області на користь позивача вихідної допомоги є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 року по справі №820/1119/16.

За змістом частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з Прокуратури Чернівецької області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 29.04.2020 року по день фактичного розрахунку у відповідності до статей 116 117 КЗпП України, то суд також відмовляє у задоволенні такої позовної вимоги, оскільки вона є похідною від вимоги про стягнення з Прокуратури Чернівецької області на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги у зв`язку із звільненням.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що в межах спірних правовідносин відповідач, як суб`єкт владних повноважень діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Доводи позивача, з огляду на вищевикладене, є безпідставними та не свідчать про обґрунтованість позову, а тому задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Оскільки в задоволенні адміністративного позову відмовлено, суд не вирішує питання про понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Прокуратури Чернівецької області про стягнення допомоги у зв`язку із звільненням та середнього заробітку за час затримки при розрахунку, - відмовити повністю.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання). Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

Відповідач - Прокуратура Чернівецької області (, вул. Кордуби, 21, м. Чернівці, Чернівецька область, 58001).

Суддя В.О. Григораш

Повний текст рішення складено 27 липня 2020 року.