Справа № 340/1687/20
Суддя: А.В. Сагун
Дата ухвалення: 2020-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року м. Кропивницький Справа № 340/1687/20

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сагуна А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (17 окремий мотопіхотний батальйон (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, а також стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (17 окремий мотопіхотний батальйон (військова частина НОМЕР_1 ), код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 4 (чотири) повних років служби відповідно до розділу XXXII пункту 1 Наказу Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 року Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення на день звільнення з військової служби 27.01.2018 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (17 окремий мотопіхотний батальйон (військова частина НОМЕР_1 ), код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 здійснити розрахунок та виплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення відповідно до розділу XXXII пункту 1 Наказу Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 року Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, за 4 (чотири) календарні роки виходячи з розміру місячного грошового забезпечення на день звільнення з військової служби 27.01.2018 року;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (17 окремий мотопіхотний батальйон (військова частина НОМЕР_1 ), код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , щодо не виплати Військовою частиною НОМЕР_1 (17 окремий мотопіхотний батальйон (військова частина НОМЕР_1 , щодо нарахування грошової компенсації за невикористану відпустку, як Учаснику бойових дій за період з 04.12.2015 року по 27.01.2018 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 виходячи з розміру місячного грошового забезпечення на день звільнення з військової служби 04.09.2018 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (17 окремий мотопіхотний батальйон (військова частина НОМЕР_1 ), код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 грошової компенсації за невикористану відпустку, як Учаснику бойових дій за період з 04.12.2015 по 27.01.2018 року, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення на день звільнення з військової служби 27.01.2018 року;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (17 окремий мотопіхотний батальйон (військова частина НОМЕР_1 ), код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. 00 коп. (десять тисяч гривень).

В обґрунтування вимог зазначив, що відповідач протиправно не нарахував, не виплатив одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 4 (чотири) повних років служби відповідно до розділу XXXII пункту 1 Наказу Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 року та грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 04.12.2015 року по 27.01.2018, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

Ухвалою суду від 28 травня 2020 року встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 29-30).

Представником відповідача отримана зазначена ухвала суду 03.06.2020 (а.с.33), проте станом на час винесення рішення відзив на позовну заяву не надходив.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач з 01.07.20157 по 27.01.2018 проходив військову службу, в тому числі за контрактом (а.с.36-37, 12-19).

04 грудня 2015 року позивач набув статусу учасника бойових дій, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_4 від 04.12.2015 (а.с.15).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №27 від 27.01.2018 позивача, звільненого з військової служби у запас за п. "г" (за сімейними обставинами) частини 8 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу та виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення (а.с.37).

Вважаючи, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 4 (чотири) повних років служби відповідно до розділу XXXII пункту 1 Наказу Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 року та грошову компенсацію за невикористані дні соціальної відпуски, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (17 окремий мотопіхотний батальйон (військова частина НОМЕР_1 ), в частині не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 4 (чотири) повних років служби відповідно до розділу XXXII пункту 1 Наказу Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 року Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення на день звільнення з військової служби 27.01.2018 року, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби:

які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Судом встановлено, що позивача звільненого з військової служби у запас за п. "г" частини 8 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за сімейними обставинами.

При звільненні вислуга календарних років позивача становила 04 роки, 06 місяців, 27 днів.

Таким чином, позивач не відноситься до кола осіб, яким виплачується одноразова грошова допомога при звільненні зі служби відповідно до п. 10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992.

Посилання позивача на, в обґрунтування вимог на розділ XXXII пункту 1 Наказу Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 року Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам не приймається судом, оскільки даний нормативно правовий акт прийнятий та набрав чинності після звільнення позивача зі служби, а тому вказаний нормативно - правовий акт не застосовується до спірних правовідносин.

З огляду на викладене позовна вимога про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (17 окремий мотопіхотний батальйон (військова частина НОМЕР_1 ), в частині не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 4 (чотири) повних років служби відповідно до розділу XXXII пункту 1 Наказу Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 року Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення на день звільнення з військової служби 27.01.2018 року, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Позовна вимога щодо зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 (17 окремий мотопіхотний батальйон (військова частина НОМЕР_1 ), здійснити розрахунок та виплату ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення відповідно до розділу XXXII пункту 1 Наказу Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 року Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, за 4 (чотири) календарні роки виходячи з розміру місячного грошового забезпечення на день звільнення з військової служби 27.01.2018 року, є похідною від вимоги, в задоволенні якої відмовлено судом, а тому дана вимога також не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (17 окремий мотопіхотний батальйон (військова частина НОМЕР_1 ) в частині не нарахування та не виплати Військовою частиною НОМЕР_1 (17 окремий мотопіхотний батальйон (військова частина НОМЕР_1 , грошової компенсації за невикористану відпустку, як Учаснику бойових дій за період з 04.12.2015 року по 27.01.2018 року ОСОБА_1 виходячи з розміру місячного грошового забезпечення на день звільнення з військової служби 04.09.2018 року та виплати компенсації, то суд зазначає наступне.

Відповідачем не надано доказів використання позивачем додаткової відпустки як учаснику бойових дій із збереженням заробітної плати, тривалістю 14 календарних днів на рік, відповідно до ч.19 ст.10-1 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей за час проходження служби у військовій частині НОМЕР_5 .

Також відповідачем не надано доказів нарахування та виплати позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ Про військовий обов`язок і військову службу (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (далі - Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР Про відпустки (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі - Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України Про відпустки або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII Про оборону України (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, пунктом 8 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, статтею 16-2 Закону України Про відпустки.

У рішеннях Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 та від 23.03.2002 № 5-рп/2002 суд зазначив, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності громадян, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань, тощо, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.05.2019 у зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Згідно з ч.3 ст.291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Крім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі Тимошенко проти України (заява №49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту законності, передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2017-2019 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, тому відповідачем допущено бездіяльність щодо не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з з 04.12.2015 року по 27.01.2018, а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими, підлягають задоволенню.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 (17 окремий мотопіхотний батальйон (військова частина НОМЕР_1 ), код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 моральної шкоду в розмірі 10 000 грн. 00 коп. (десять тисяч гривень) то суд зазначає наступне.

Так, суд не вбачає підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки останній не надав жодного доказу, який би підтверджував його моральні страждання та того, що такі перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з протиправними діями відповідача.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (подалі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд зазначає, що позивачем не доведено, у чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода, та якими доказами це підтверджується, а тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди належить відмовити.

Судові витрати сторонами не понесені.

Керуючись ст.ст.132, 134, 139, 243-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (17 окремий мотопіхотний батальйон (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, а також стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (17 окремий мотопіхотний батальйон (військова частина НОМЕР_1 ), код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористану відпустку, як Учаснику бойових дій за період з 04.12.2015 року по 27.01.2018 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 виходячи з розміру місячного грошового забезпечення на день звільнення з військової служби 04.09.2018 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (17 окремий мотопіхотний батальйон (військова частина НОМЕР_1 ), код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 грошової компенсації за невикористану відпустку, як Учаснику бойових дій за період з 04.12.2015 по 27.01.2018 року, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення на день звільнення з військової служби 27.01.2018 року.

В задоволені решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду А.В. Сагун