Справа № 200/3172/20-а
Суддя: Аляб'єв І.Г.
Дата ухвалення: 2020-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2020 р. Справа№200/3172/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Аляб`єва І.Г.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Південне територіальне управління Національної гвардії

про визнання протиправної бездіяльності, зобов`язати вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Південне територіальне управління Національної гвардії, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27 листопада 2018 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби - 27 листопада 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він у період з квітня 2014 по березень 2015 року проходив військову службу в резерві Національної гвардії України та отримав статус учасника бойових дій; у період з 27 листопада 2015 року по 10 лютого 2017 року позивач проходив службу у Південному територіальному управлінні Національної гвардії (Військова частина НОМЕР_2 ) та обіймав посаду стрільця-розвідника другої групи абордажної групи окремого загону спеціального призначення.

11 лютого 2017 року його переведено до Військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби на посаді оператора-топогеодезиста відділення управління 1 мінометного взводу мінометної батареї 1 батальйону оперативного призначення окремого загону спеціального призначення «Азов».

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 27 листопада 2018 року за № 252 відповідно до підпункту «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» позивача було звільнено з військової служби в запас Збройних Сил України без права носіння військової форми. Під час звільнення відповідачем було виплачено компенсацію позивачу за 10 (десять) календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки за 2018 рік.

Позивач зазначає, що, згідно довідки від 28 листопада 2019 року за № 121, наданої Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України, у період з 2017 року по 2018 рік щорічні додаткові відпустки, як учаснику бойових дій, передбачених п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року за № 3351-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3351- XII), йому не надавалась.

Станом на день прийняття наказу про звільнення з військової служби в запас Збройних Сил України відповідачем не було проведено з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової щорічної відпустки, передбаченої Законом № 3351-ХІІ.

У зв`язку із настанням особливого періоду позивач не мав змоги скористатися додатковою відпусткою із збереженням заробітної плати.

Разом із цим Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністра оборони України від 7 червня 2018 року за № 260, встановлено можливість виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, за минулі роки.

Додаткову відпустку позивачем не використано у розмірі за 2 роки, тобто загальний обсяг додаткової відпустки складає 28 днів.

На думка позивача відповідачем протиправно не виплачено йому компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2017 року по 2018 рік, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3351-ХІІ, чим порушено його конституційні права (а.с. 1-3).

У відзиві на адміністративний позов відповідач не погоджується із позовною заявою, свою правову позицію обґрунтовує наступним.

Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної Гвардії України з 11 лютого 2017 року по 27 листопада 2018 року.

У відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 27 листопада 2018 року № 129 о/с старшого солдата ОСОБА_1 було звільнено з військової служби в запас.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 27 листопада 2018 року № 252 позивача було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку із його звільненням з військової служби.

Відповідач зазначає, що під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України позивач із рапортом про надання йому додаткових відпусток, як учаснику бойових дій, не звертався.

Разом із цим відповідач зазначає, що у відповідності до вимог діючого законодавства особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Позивач під час його звільнення та виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України усно чи письмово про надання йому спірної відпустки або грошової компенсації за неї до повноважних посадових осіб частини не звертався, а під час свого звільнення, зауважень про виключення зі списків військової частини у зв`язку із наявністю заборгованостей перед ним не заявляв.

Крім цього відповідач зазначає, що позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за не отриману додаткову відпустку, оскільки пунктом 19 ст. 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) припинено надання військовослужбовцям додаткової відпустки.

Також відповідач зазначає, що при звернені до суду із даним позовом позивачем пропущено встановлений законом строк звернення, оскільки спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.

Посилається при цьому на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17.

Враховуючи, що позивача було виключено зі списків військової частини у зв`язку із його звільненням з військової служби наказом командира від 27 листопада 2018 року, і відповідно до абз. 2 та 3 п. 3 якого, зазначено про виплату належного при звільненні з військової служби грошового забезпечення, де компенсація за невикористану додаткову відпустку не значиться, то остаточний розрахунок із позивачем було проведено на момент його виключення зі списків військової частини 27 листопада 2018 року.

Отже, саме з цього моменту позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав у частині не виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Додана позивачем до позову довідка Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якій зазначається про те, що додаткова відпустка, як учаснику бойових дій за спірний період ОСОБА_1 не надавалась, видана 28 листопада 2019 року № 121.

Проте до суду із цим позовом позивач звернувся лише 17 березня 2020 року, тобто майже через півтора роки після отримання належних йому при звільненні коштів та через чотири місяці після отримання довідки № 121 про додаткові відпустки.

На підставі зазначеного відповідач вважає, що позивач звернувся до суду із пропуском встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України місячного строку звернення до суду, а тому відповідно до ч. 3 ст. 123 цього Кодексу позовну заяву необхідно залишити без розгляду.

Щодо витребуваних ухвалою суду від 25 березня 2020 року належним чином засвідчені копії матеріалів з особової справи позивача відповідно спірних правовідносин повідомив, що з огляду на те, що позивач звільнений з військової служби відповідно до наказу командира військової частини 357 Національної гвардії України від 27 листопада 2018 року № 129 о/с, його особова справа направлена до військового комісаріату за місцем його проживання (Кальміусько-Нікольського ОРВК Донецької області) за таких обставин виконати вимоги ухвали суду в цій частині у відповідача не представляється за можливе (а.с. 25-27).

Третя особа у справі правом надати пояснення щодо спірних правовідносин не скористалась.

Ухвалою суду від 25 березня 2020 року прийняти до розгляду позовну заяву та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с. 13-14).

Ухвалою суду від 4 травня 2020 року подальший розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 28 травня 2020 року.

Цією ж ухвалою зобов`язано військовий комісаріат Кальміусько-Нікольського ОРВК Донецької області до 22 травня 2020 року надати суду належним чином засвідчені копії матеріалів з особової справи ОСОБА_1 , який проходив службу з 11 лютого 2017 року по 27 листопада 2018 року - у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, - які стосуються спірних правовідносин, а саме: копії наказу щодо переведення ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , копію наказу від 27 листопада 2018 року № 129 о/с про звільнення ОСОБА_1 в запас Збройних Сил України, документи на підтвердження участі позивача у бойових діях: з 13 лютого 2017 року по 9 липня 2017 року, з 25 липня 2017 року по 27 серпня 2017 року, з 7 вересня 2017 року по 26 листопада 2017 року, 2 грудня 2017 року по 14 січня 2018 року, з 25 січня 2018 року по 7 лютого 2018 року, з 21 лютого 2018 року по 15 березня 2018 року, з 4 квітня 2018 року по 11 серпня 2018 року, з 28 серпня 2018 року 26 листопада 2018 року (а.с. 41-42).

Станом на 28 травня 2020 року вимоги ухвали суду від 4 травня 2020 року виконані (а.с. 53-59).

Ухвалою суду від 28 травня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24 червня 2020 року (а.с. 61).

Ухвалою суду від 23.07.2020 року справу прийнято до провадження судді Аляб`єва. Розгляд справи призначено на 27.07.2020 року.

27.07.2020 року позивач та представник відповідача в судове засідання не з`явились; про місце, дату, час проведення судового засідання повідомлялись судом належним чином.

В матеріалах справи міститься клопотання представника відповідача про розгляд справи за його відсутності (а.с. 69).

Від позивача заяв и клопотань стосовно участі в судовому засіданні, призначеному на 27.07.2020 року до суду не надходило; про причини не явки в судове засідання, призначеному на 27.07.2020 суду не повідомлено.

Відповідно до ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи приписи ст. 205 КАС України, беручи до уваги належне повідомлення сторін про місце, дату та час проведення судового засідання та наявність клопотань сторін про розгляд справи за їх відсутність, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності позивача та представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , є громадянином України, учасником бойових дій (а.с.4-5).

Відповідач, Військова частина НОМЕР_1 Національної Гвардії України, , місцезнаходження: 87525, Донецька область, м. Маріуполь, Приморський район, пр.-т. Нахімова, буд. 186, відповідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є юридичною особою, державною організацією, основний вид діяльності - діяльність у сфері охорони громадського порядку та безпеки (а.с. 19-23).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Південне територіальне управління Національної гвардії , місцезнаходження: 65059, Одеська область, м. Одеса, Малинівський район, вул. Люстдорфська дорога, буд. 7, відповідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є юридичною особою, державною організацією, основний вид діяльності - діяльність у сфері охорони громадського порядку та безпеки з 7 грудня 2004 року .

Як встановлено судом на підставі матеріалів справи, 27 листопада 2015 року між позивачем та Південним територіальним управлінням Національної гвардії України укладено контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України строком на три роки (а.с. 7).

Відповідно до витягу з особової справи ОСОБА_1 , останній прибув, згідно з наказом командувача Національної гвардії України №1 о/с від 11 січня 2017 року, із Південного територіального управління Національної гвардії України, в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , з 13 лютого 2017 року на підставі припису від 9 грудня 2016 року № 1; Наказу КНГУ № 1 о/с від 11 січня 2017 року та витягу з наказу НПТУ НГУ від 10 лютого 2017 року № 29 (а.с. 55), де проходив військову службу на посаді оператора-топогеодезиста відділення управління 1 мінометного взводу мінометної батареї 1 батальйону оперативного призначення окремого загону спеціального призначення «Азов».

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 27 листопада 2018 року № 252 припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення оператора-топогеодезиста відділення управління Г мінометного взводу мінометної батареї 1 батальйону оперативного призначення окремого загону спеціального призначення «Азов» старшого солдата ОСОБА_1 , звільненого відповідно до ст. 26 ч. 5 п. 2 згідно з підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27 листопада 2018 року № 129 о/с в запас ЗС України без права носіння військової форми одягу (…).

Абзацом 2 цього наказу передбачено виплатити ОСОБА_1 премію за період з 1 по 27 листопада 2018 року у розмірі 115% від посадового окладу.

Абзацом 3 передбачено виплатити компенсацію за 10 (десять) календарних днів невикористаної основної відпустки за 2018 рік.

Також у наказі вказана розрахована вислуга років ОСОБА_1 , а також зазначено, що останній брав участь в антитерористичній операції або забезпечені її проведення з: 13 лютого 2017 року по 9 липня 2017 року; з 25 липня 2017 року по 27 серпня 2017 року; з 7 вересня 2017 року по 26 листопада 2017 року; з 2 грудня 2017 року по 14 січня 2018 року; з 25 січня 2018 року по 7 лютого 2018 року; з 21 лютого 2018 року по 15 березня 2018 року; з 4 квітня 2018 року по 11 серпня 2018 року; з 28 серпня 2018 року по 26 листопада 2018 року в м. Маріуполь Донецької області (а.с. 6 зв.бік а.с. 6, 56-57).

27 листопада 2018 року ОСОБА_1 надана довідка № 2643 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету на території цілісної України та сил і засобів здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях про те, що він дійсно в період з 13 лютого 2017 року по 9 липня 2017 року, з 25 липня 2017 року по 27 серпня 2017 року, з 7 вересня 2017 року по 26 листопада 2017 року, з 2 грудня 2017 року по 14 січня 2018 року, з 25 січня 2018 року по 7 лютого 2018 року, з 21 лютого 2018 року по 15 березня 2018 року, з 4 квітня 2018 року по 11 серпня 2018 року, з 28 серпня 2018 року по 26 листопада 2018 року безпосередньо бере участь у антитерористичній операції (…), на підставі: наказу командира оперативно-тактичного угруповання «Маріуполь» від 22 лютого 217 року № 53; наказу командира оперативно-тактичного угруповання «Маріуполь» від 26 липня 2017 року № 207; наказу командира оперативно-тактичного угруповання «Маріуполь» від 11 вересня 2017 року № 254; наказу командира оперативно-тактичного угруповання «Донецьк» від 6 грудня 2017 року № 320; наказу командира оперативно-тактичного угруповання «Донецьк» від 29 січня 2017 року № 27; наказу командира оперативно-тактичного угруповання «Донецьк» від 26 лютого 2018 року № 53; наказу командира оперативно-тактичного угруповання «Донецьк» від 19 квітня 2018 року № 97; наказу командира оперативно-тактичного угруповання «Схід» від 5 вересня 2018 року № 116 (а.с. 58).

28 листопада 2019 року Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_1 надана довідка № 121, в якій зазначено, що відповідно до п. 17 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в якому вказаний перелік видів відпусток, які можуть бути надані військовослужбовцям під час дії особливого періоду до введення воєнного стану або оголошення рішення про демобілізацію, старшому солдату ОСОБА_1 , під час проходження військової служби за контрактом, додаткова відпустка за 2017 рік та 2018 рік, як учаснику бойових дій, не надавалась (а.с.9).

За поясненнями відповідача, викладеними у відзиві, ОСОБА_1 не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за не отриману додаткову відпустку, оскільки пунктом 19 ст. 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) припинено надання військовослужбовцям додаткової відпустки.

Будучи не згодним із бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за відпустки як учаснику бойових дій за період 2017 - 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27 листопада 2018 року, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Щодо порушення/не порушення позивачем строку звернення до суду із даним позовом, суд зазначає наступне.

Статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 ст. 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Спеціальним законодавством прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку із порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення), однак за змістом пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 7 червня 2018 року № 260 грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Отже, право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19) висловила позицію про те, що стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

При вирішенні спору по суті позовних вимог суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку у тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Частиною 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 4 Закону України Про відпустки від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР визначені види відпусток (далі Закон України Про відпустки).

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни від 14 травня 2015 року № 426-VIII, який набрав чинності 6 червня 2015 року, Закон України Про відпустки доповнено статтею 16-2, до якої в подальшому відповідними Законами вносились зміни та яка станом на момент виникнення спірних відносин викладена в наступній редакції: Учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Статтею 5 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII) передбачено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Згідно з п. 12 ст. 12 Закону № 3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, зокрема, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Частиною 8 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ) передбачено право військовослужбовців на відпустки. Порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку із навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України Про відпустки або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Згідно з абз. 2, 3 ч. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до ч. 17 ст. 10-1 Закону № 2011-XII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Частиною 18 ст. 10-1 Закону № 2011-XII передбачено, що в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

В силу вимог ч. 19 ст. 10-1 Закону № 2011-XII надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене Законах України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ та Про оборону України від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ.

У відповідності до ст. 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію під особливим періодом розуміють період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону України Про оборону України визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім цього, в ст. 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

З аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової соціальної відпуски.

Разом із цим Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Крім цього, відповідно до п. 3 розділу XXXI наказу Міністра оборони України від 7 червня 2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Аналіз наведених норм чинного законодавства України (на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу) свідчить про те, що відповідачем не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Аналогічна позиція наведена у рішенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 травня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19), та постанові Великої палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19) провадження № 11-550заі19.

Крім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі Тимошенко проти України (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту законності, передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та подані сторонами докази, суд приходить до висновку про наявну протиправну бездіяльність відповідача в частині не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 13 лютого 2017 року по 27 листопада 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 27 листопада 2018 року.

Суд відхиляє доводи відповідача щодо не обґрунтованості доводів позивача у зв`язку із не поданням ним при звільненні рапорту про виплату компенсації за невикористані відпустки, так як наведеними вище нормативно-правовими приписами нарахування та виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки не ставиться в залежність від поданням особою відповідного рапорту.

Відповідно, в цій частині позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

На підставі приписів ч. 4 ст. 245 КАС України, беручи до уваги висновок суду щодо протиправної бездіяльності відповідача стосовно не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за встановлений судом період, суд вважає позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби - 27 листопада 2018 року такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить з наступного.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наданих матеріалів справи приписами Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за подання даного адміністративного позову.

Разом із цим ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язати вчинити певні дії, тобто позовні вимоги не майнового характеру, при чому друга позовна вимога є похідною від першої.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України "Про судовий збір" від 8 липня 2011 року № 3674-VI.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Згідно ч. 1 ст. 4 Законом України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік`від 14 листопада 2019 року № 294-IX з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць встановлено у розмірі 2 102,00 грн.

Згідно з пп. 2 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору встановлена в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, у даному випадку ставка судового збору дорівнює 840, 80 грн.

На підставі наведеного суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь державного бюджету судовий збір в повному обсязі, тобто у розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 12, 72-77, 94, 139, 205, 242-246, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (, місцезнаходження: 87525, Донецька область, м. Маріуполь, Приморський р-н, пр.-т. Нахімова, буд. 186), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Південне територіальне управління Національної гвардії (, місцезнаходження: 65059, Одеська область, м. Одеса, Малинівський р-н, вул. Люстдорфська дорога, буд. 7) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за відпустки як учаснику бойових дій за період з 13 лютого 2017 по 27 листопада 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 27 листопада 2018 року;

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію за невикористані відпустки як учаснику бойових дій за період з 13 лютого 2017 року по 27 листопада 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби - 27 листопада 2018 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Військової частини НОМЕР_1 , , місцезнаходження: АДРЕСА_3 на користь спеціального фонду Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України) за наступними реквізитами: рахунок рахунок UA0026001, код ЄДРПОУ - 37993783, код банку 899998, отримувач - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код класифікації доходів бюджету 22030106, судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно приписів підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги на рішення Донецького окружного адміністративного суду подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Повний текст судового рішення складено та підписано 27.07.2020 року

Суддя І.Г. Аляб`єв