Справа № 640/10187/20
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2020-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Парінова А.Б.,

Беспалова О.О.,

за участю

секретаря судового засідання Вітчинкіної К.О.,

представника заявника Матвєєва П.С.,

представника Антимонопольного комітету України Портянка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 травня 2020 року (суддя Кузьменко А.І.) про забезпечення позову, подану до подання позовної заяви (за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Антимонопольного комітету України про зупинення дії рішення), -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з заявою про забезпечення позову до подання позову, у якій просить:

- зупинити дію розпорядження Антимонопольного комітету України «Про реорганізацію територіальних відділень Антимонопольного комітету України» від 28 листопада 2019 року №23-рп (з урахуванням внесених змін) до винесення адміністративним судом остаточного рішення по суті;

- заборонити Антимонопольному комітету України до винесення адміністративним судом остаточного рішення по суті справи за позовом ОСОБА_1 вчиняти дії, пов`язані з розпорядженням Антимонопольного комітету України «Про реорганізацію територіальних відділень Антимонопольного комітету України» від 28 листопада 2019 року №23-рп (з урахуванням внесених змін) у тому числі щодо припинення обласних територіальних відділень Антимонопольного комітету України.

В обґрунтування заяви заявник зазначає, що він працює головою Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, яке на підставі оскаржуваного розпорядження від 28 листопада 2019 року №23-рп має бути припинено шляхом приєднання до Харківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України.

Так, заявник вказує на очевидну протиправність оскаржуваного розпорядження від 28 листопада 2019 року №23-рп. Заявник вказує, що Законом України «Про Антимонопольний комітет України» передбачено наявність територіальних відділень Антимонопольного комітету України (базисні територіальні відділення) та міжобласних територіальних відділень (допоміжних), які можуть утворюватися та ліквідуватись відповідними рішеннями Антимонопольного комітету України у разі необхідності.

При цьому, заявник наголошує, що оскаржуваним розпорядженням припинено саме базисні територіальні відділення Антимонопольного комітету України, наявність яких передбачена Законом України «Про Антимонопольний комітет України» та повноважень щодо припинення яких Антимонопольний комітет України не має.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 травня 2020 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції зазначив, що заявником не доведені та документально не підтверджені обставини, які б вказували на очевидну небезпеку заподіянню шкоди його правам, свободам та інтересам, які б унеможливили захист його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі, а в матеріалах поданої заяви відсутні докази та підтвердження того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, в якій просить скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.05.2020 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву від 05 травня 2020 року про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі заявник зазначає, що в оскаржуваній ухвалі усі формулювання і висновки адміністративного суду мають загальний і абстрагований характер, а з тексту ухвали взагалі незрозуміло справжній фактаж порушених заявником перед судом питань, так само як і міркування та оцінки адміністративного суду з приводу обґрунтованості чи необґрунтованості доводів заявника.

21.07.2020 до суду апеляційної інстанції від Антимонопольного комітету України надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому такий просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 травня 2020 року - без змін.

У відзиві Антимонопольний комітет України вказує, що реорганізація не є забороненою законом процедурою, а вказані в скарзі обставини не свідчать про наявність ознак очевидної протиправності оскаржуваного рішення.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, думку представника заявника. Думку представника Антимонопольного комітету України, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів зазначає наступне.

Інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі. Метою застосування заходів забезпечення позову є, перш за все, захист прав позивача до ухвалення рішення у справі.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

При цьому приписи ч. 4 ст. 150 КАС України визначають, що подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для однозначного висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, процесуальний закон наділяє суд повноваженнями на вжиття заходів забезпечення позову шляхом, зокрема, зупинення дії індивідуального акта та заборони відповідачу вчиняти певні дії. Однак, передумовою для вжиття таких заходів з урахуванням положень ч. 2 ст. 151 КАС України, є існування та встановлення судом обставин, визначених ч. 2 ст. 150 КАС України.

При цьому, колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову та доведеності належними доказами обставин, на які посилається заявник в заяві; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи наявна хоча б одна з вищенаведених обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

За правилами частини 1 статті 77 КАС України тягар доведення необхідності вжиття заходів забезпечення позову з наданням відповідних доказів покладається саме на позивачів, які ініціюють таке клопотання.

Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи з забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Суди не вправі вживати такі заходи до забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.

У справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

Апелянт вказує на протиправність оскаржуваного розпорядження та про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до незворотних наслідків та відновлення порушеного права буде неможливим.

Так, заявник, зокрема, зазначає, що реорганізація позбавить його права на ефективний судовий захист та справедливий суд; у разі припинення Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України заявника може бути звільнено, а поновлення буде неможливим. Заявник вказує, що наслідки реорганізації відділень будуть незворотними, а протиправність оскаржуваного рішення та відсутність доцільності реорганізації відділень є очевидними.

У свою чергу, колегія суддів вважає безпідставними такі доводи заявника про неможливість відновлення порушених прав, зокрема щодо поновлення на роботі, які можуть бути порушені у майбутньому.

Суд наголошує, що правомірність звільнення, наявність підстав для поновлення на роботі позивача (заявника) чи інших осіб, не є предметом даного спору, а тому відповідні доводи не можуть бути враховані при вирішенні питання забезпечення позову у даній справі.

Пленум Вищого адміністративного суду України у постанові від 29.09.2016 № 14 зазначив, що рішення, дії чи бездіяльність мають очевидні ознаки протиправності, якщо вони істотно суперечать чинному законодавству.

Суд звертає увагу, що реорганізація не є забороненою законом процедурою. Вказані ж заявником в апеляційній скарзі обставини, не свідчать про наявність ознак очевидної протиправності оскаржуваного рішення.

У суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати, що доводи заявника свідчать про істотне порушення вимог чинного законодавства при оскаржуваного рішення. На переконання колегії суддів, без вивчення та оцінки у ході судового розгляду по суті спору вказаних обставин, дійти висновку про протиправність оскаржуваного розпорядження неможливо.

Безпідставними є також доводи про відсутність доцільності оскаржуваної реорганізації. Так, при вирішенні питання забезпечення позову, адміністративний суд не вправі втручатися у питання ефективності державного управління.

Слід також звернути увагу, що забезпечення позову у спосіб, у який просить заявник, свідчитиме про втручання у діяльність Антимонопольного комітету України у правовідносинах, які ще не виникли та які стосуються не лише заявника, а й територіальних органів, яких стосується оскаржуване розпорядження.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки визначених частиною другою статті 150 КАС підстав не встановлено.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції винесена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом з`ясовано всі обставини, що мають значення для вирішення заяви, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 23 липня 2020 року.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді А.Б. Парінов

О.О. Беспалов