Справа № 360/318/20
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року справа №360/318/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Сіваченка І.В., за участю секретаря судового засідання - Ашумова Т.Е., представника відповідача - Решетняка В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року у справі № 360/318/20 (головуючий суддя І інстанції Кисельова Є.О.), складене в повному обсязі 21 травня 2020 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Луганській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

15 січня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Луганській області в якому просить суд визнати протиправними та скасувати:

- податкове повідомлення-рішення податкового органу, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: орендна плата з фізичних осіб (18010900) від 27 червня 2019 року №-1227 за 2019 рік в сумі 192298,48 грн.;

- податкове повідомлення-рішення відповідача, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: орендна плата з фізичних осіб (18010900) від 27 червня 2019 року №-1227 за 2019 рік в сумі 77063,13 грн.;

- податкове повідомлення-рішення управління, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: орендна плата з фізичних осіб (18010900) від 16 жовтня 2019 року №10-5306-1227 за 2018 рік в сумі 192298,48 грн.;

- податкове повідомлення-рішення відповідача, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: орендна плата з фізичних осіб (18010900) від 16 жовтня 2019 року № 9-5306-1227 за 2018 рік в сумі 77063,13 грн.;

- податкове повідомлення-рішення управління, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: орендна плата з фізичних осіб (18010900) від 16 жовтня 2019 року № 12-5306-1227 за 2017рік в сумі 152785,09 грн.;

- податкове повідомлення-рішення відповідача, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем: орендна плата з фізичних осіб (18010900) від 16 жовтня 2019 року №11-5306-1227 за 2017 рік в сумі 61228,24 грн. (а.с. 1-10 т.1).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Луганській області, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем: орендна плата з фізичних осіб (18010900) від 27 червня 2019 року №-1227 за 2019 рік в сумі 192298 (сто дев`яносто дві тисячі двісті дев`яносто вісім) гривень 48 копійок. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Луганській області, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем: орендна плата з фізичних осіб (18010900) від 27 червня 2019 року №-1227 за 2019 рік в сумі 77063 (сімдесят сім тисяч шістдесят три) гривні 13 копійок. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Луганській області, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем: орендна плата з фізичних осіб (18010900) від 16 жовтня 2019 року №10-5306-1227 за 2018 рік в сумі 192298 (сто дев`яносто дві тисячі двісті дев`яносто вісім) гривень 48 копійок. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Луганській області, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем: орендна плата з фізичних осіб (18010900) від 16 жовтня 2019 року № 9-5306-1227 за 2018 рік в сумі (сімдесят сім тисяч шістдесят три) гривні 13 копійок. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Луганській області, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем: орендна плата з фізичних осіб (18010900) від 16 жовтня 2019 року № 12-5306-1227 за 2017рік в сумі 152785 (сто п`ятдесят дві тисячі сімсот вісімдесят п`ять) гривень 09 копійок. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Луганській області, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем: орендна плата з фізичних осіб (18010900) від 16 жовтня 2019 року №11-5306-1227 за 2017 рік в сумі 61228 (шістдесят одна тисяча двісті двадцять вісім) гривень 24 копійки. (а.с. 15-18 т.2).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просило скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в оренду фізичній особі, та не набуті в установленому законом порядку в суборенду фермерським господарством не входять до складу земель фермерського господарства в розумінні Закону України «Про фермерське господарство», а тому їх користувачем є фізична особа (орендар).

Вважає, що позивач є орендарем земельної ділянки, отже, заснування фермерського господарства не позбавляє його, як орендаря такої земельної ділянки, обов`язку внесення плати за оренду земельної ділянки.

Посилається на практику Верховного Суду у справі 822/2611/15, № 468/972/17-ц (а.с. 25-28 т. 2).

Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

24 липня 2020 року від представника позивача до канцелярії суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її представника.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - залишити без змін, з наступних підстав

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 15 березня 2017 року позивач отримала в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності, для ведення фермерського господарства загальною площею 30,4085 га, кадастровий номер :27:003:0051, згідно договору оренди землі від 15.03.2017 №6, та земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності, для ведення фермерського господарства загальною площею 67,1683 га, кадастровий номер :09:001:0076, згідно договору оренди землі від 15 березня 2017 року №7 (а.с. 16-32 т. 1).

Цільове призначення земельних ділянок у даних договорах зазначено для ведення фермерського господарства за рахунок земель запасу.

Відповідачем згідно положень статті 286 Податкового кодексу України винесені податкові повідомлення-рішення про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб від 27 червня 2019 року №-1227 у розмірі 192298,48 гривень, №-1227 у розмірі 77063.13 гривень та податкові повідомлення-рішення від 16 жовтня 2019 року №9-5306-1227 у розмірі 77063.13 гривень, №10-5306-1227 у розмірі 192298,48 гривень, №11-5306-1227 у розмірі 61228,24 гривень, №12-5306-1227 у розмірі 152785,09 гривень (а.с. 88-91 т.1). Правомірність прийняття вищевказаних податкових повідомлень-рішень є спірним питанням даної справи.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що податковим органом всупереч норм діючого законодавство прийняті спірні податкові повідомлення-рішення, оскільки орендар передав право користування земельними ділянками створеній ним юридичній особі, реалізуючи таким чином форму підприємницької діяльності, а контролюючий орган оскаржує права фермерського господарства як землекористувача, визначаючи останнім фізичну особу орендаря, із чим пов`язує обов`язок внесення плати за користування земельною ділянкою.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно положень Земельного кодексу України землекористування в Україні є платним.

Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (ст.1 Закону України "Про оренду землі").

Статтею 21 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що орендною платою за землю є платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Підпунктом 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України встановлено, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Справляння плати за землю, в тому числі й орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу ХIII Податкового кодексу України.

Як визначено п. 288.1 ст. 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

На підставі пп. 271.1.1 п. 271.1 ст. 271 Податкового кодексу України базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.

Відповідно до п. 286.2 ст. 286 Податкового кодексу України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями.

Пунктом 286.5. ст. 286 Податкового кодексу України передбачено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника - юридичної або фізичної особи до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося його право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому він набув право власності.

Пунктом 287.5. ст. 287 Податкового кодексу України передбачено, що податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року №973-IV (далі - Закон №973-IV) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Головою фермерського господарства є його засновник або інша визначена в статуті особа. Голова фермерського господарства представляє фермерське господарство перед органами державної влади, підприємствами, установами, організаціями а окремими громадянами чи їх об`єднаннями відповідно до закону. Голова фермерського господарства укладає від імені господарства угоди та вчиняє інші юридично значимі дії відповідно до законодавства України.

Відповідно до статті 7 Закону №973-IV, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації.

Земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності.

Статтею 8 Закону №973-IV встановлено, що після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.

До складу майна фермерського господарства можуть входити, зокрема, майнові права які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно рішення засновника фермерського господарства «Атіс-Агро» (далі - ФГ «Атіс-Агро») від 30 березня 2017 року № 1 є засновником ФГ «Атіс-Агро» (а.с. 40-41 т.1).

Відповідно до наказу ФГ «Атіс-Агро» від 30 березня 2017 року ОСОБА_1 приступила до виконання обов`язків голови ФГ «Атіс-Агро» з правом діяти від імені юридичної особи без довіреності, в тому числі підписувати договори та подавати документи для державної реєстрації, на підставі рішення засновника від 30 березня 2017 року № 1 (а.с. 42 т. 1).

Згідно пункту 4.1 розділу 4 статуту ФГ «Атіс-Агро» (далі - Статут), затвердженого рішенням засновника ФГ «Атіс-Агро» від 30 березня 2017 року № 1, майно господарства складають основні та обігові засоби, також інші матеріальні цінності, вартість яких відображена в кошторисному балансі господарства, а саме, зокрема, земля.

Пунктом 4.2 Статуту закріплено, що до складу майна господарства (складеного капіталу) можуть входити, зокрема, право користування землею.

Пунктом 4.8 Статуту визначено, що землі фермерського господарства складаються, зокрема, із: а) земельних ділянок, які надані в оренду засновнику фермерського господарства ОСОБА_1 , а саме: земельна ділянка площею: 30,4085 га, кадастровий номер :27:003:0051, земельна ділянка площею 67,1683 кадастровий номер: :09:0076, видані засновнику в оренду згідно договорів оренди землі №№6,7 (а.с. 43-50 т. 1).

Отже, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що землекористувачем у спірних правовідносинах є ФГ «Атіс-Агро», яке і має вносити плату за землю в розглянутому спорі.

В матеріалах справи наявні докази сплати орендної плати за землю на підставі податкових декларацій з плати за землю за звітні періоди: 2017-2019 роки, поданих ФГ «Атіс-Агро» до податкового органу (а.с. 55-86 т. 1).

Крім того, в матеріалах справи наявна довідка про відсутність заборгованості з платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи від 08 січня 2020 року за № 52/10/12-32-53-08, зі змісту якої вбачається, що станом на 08 січня 2020 року за ФГ «Атіс-Агро» не обліковується заборгованість зі сплати податкового бору, недоїмки зі сплати єдиного внеску, іншої заборгованості з платежів (у тому числі розстроченої, відстроченої, реструктуризованої), контроль за справлянням якої покладено на контролюючі органи (а.с. 54 т.1).

Податковий Кодекс України, якій діє з 01.01.2011, регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до статті 7 ПК України будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Статтею 23 ПК України визначено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, один об`єкт оподаткування може утворювати кілька баз оподаткування для різних податків. У випадках, передбачених цим Кодексом, конкретна вартісна, фізична або інша характеристика певного об`єкта оподаткування може бути базою оподаткування для різних податків.

Податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором.

Виконання податкового обов`язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента.

Згідно статті 37 ПК України підстави для виникнення, зміни і припинення податкового обов`язку, порядок і умови його виконання встановлюються цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Податковий обов`язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей Кодекс та закони з питань митної справи пов`язує сплату ним податку.

Виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.

Відповідно до статті 270 Податкового Кодексу України об`єктами оподаткування земельним податком є, зокрема, земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно статті 288 Податкового Кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить із того, що об`єктом плати за землю в розглянутих правовідносинах є земельна ділянка, надана в оренду з метою створення фермерського господарства, а майнові права на вказану земельну ділянку передані до складеного капіталу фермерського господарства, яке реалізуючи права землекористувача має обов`язок внесення плати за землю

В розглянутому спорі орендар передав право користування земельною ділянкою створеній ним юридичній особі, реалізуючи таким чином форму підприємницької діяльності, а контролюючий орган оскаржує права фермерського господарства як землекористувача, визначаючи останнім фізичну особи орендаря, із чим пов`язує обов`язок внесення плати за користування земельною ділянкою.

Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги, суд застосовує практику ЄСПЧ, зокрема, правову позицію, висловлену у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14 жовтня 2010року, в якій ЄСПЧ дійшов висновку, що накладання органами державної влади на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку становило втручання в його майнові права у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Таким чином, Суд має встановити, чи таке втручання було виправданим відповідно до вимог цього положення.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Jatridis v. Greece) [ВП], №31107/96, пункт 58, ЄСПЛ 1999-II).

Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки», № 26449/95, пункт 54, від 09 листопада 1999 року. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП], № 33202/96, пункт 109, ЄСПЛ 2000-І).

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо необхідності скасування спірних податкових повідомлень-рішень.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що покладення на позивача, як на фізичну особу обов`язку щодо сплати оренди за землю у даному випадку призведе до подвійного оподаткування, оскільки така плата внесена у повному обсязі фермерським господарством, засновником якого вона є.

Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги, суд зазначає, що у подібних правовідносинах у постанові від 04 вересня 2018 року по справі №814/1005/16, Верховний Суд висловив правову позицію, відповідно до якої визнав неправомірним нарахування контролюючим органом фермерському господарству плати за землю, яка використовується на підставі договору оренди, укладеного між районною державної адміністрацією та громадянином, який є засновником та керівником такого фермерського господарства.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає незмістовними доводи апеляційної скарги, оскільки вони викладені у площені надання особою суборенди іншій особі, чого в даному випадку не відбулось, використання фермерським господарством належним чином передані у користування земельні ділянки не є суборендою за своїм змістом.

З цих же підстав, суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання апелянта на практику Верховного Суду у справі 822/2611/15, № 468/972/17-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції переглянув рішення суду першої інстанції виключно в межах доводів апеляційної інстанції.

Інших доводів апелянтом не наведено.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 272, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Луганській області - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року у справі № 360/318/20 - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 29 липня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 липня 2020 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В.Сіваченко

І.В. Геращенко