Справа № 640/6888/19
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2020-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2020 року м. Київ № 640/6888/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомКомпанії «Велбей Холдінгс Лімітед»
до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку
про визнання протиправним та нечинним абз. 5 пп. 2 п. 2 рішення від 13.10.2015 №1707,
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась Компанія «Велбей Холдінгс Лімітед» з позовом до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку про визнання протиправним та нечинним абз. 5 пп. 2 п. 2 рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку «Щодо порядку виконання учасниками фондового ринку рішень Ради національної безпеки і оборони України про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» від 13.10.2015 №1707 (з урахуванням уточненої позовної заяви від 02.05.2019).

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що оскаржувані положення рішення від 13.10.2015 №1707 не відповідають актам вищої юридичної сили - п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про санкції», ст. 190 Цивільного кодексу України, п. 8 ч. 1 ст. 2 та ч. 1 ст. 25 Закону України «Про акціонерні товариства», ч. 1 ст. 167 Господарського кодексу України та п.п. 13 і 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про депозитарну систему», - оскільки, за твердженням представника позивача, права акціонера вносити пропозиції, брати участь у загальних зборах та голосуванні є немайновими корпоративними правами та правами за цінними паперами немайнового (неречового) характеру, відтак, такі права не є майном та не є тимчасово обмеженими на період дії санкції «блокування активів». Крім того, у позовній заяві наголошено, що абз. 5 пп. 2 п. 2 оскаржуваного рішення встановлює не передбачені законом обмеження корпоративних немайнових прав акціонерів та не належить до повноважень відповідача, з урахуванням положень міжнародних стандартів застосування санкції «блокування активів», які підтверджують висновки про її застосування виключно щодо майнових прав.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі.

Під час підготовчого провадження судом вжито заходи, передбачені положеннями ст. 180 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, зокрема, судом відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, виходячи з наступного.

Для оскарження нормативно-правових актів суб`єктів владних повноважень закон передбачає особливий порядок адміністративного провадження, який встановлений ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України, правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, щодо законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт (ч. 2 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності (ч. 3 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України).

Зі змісту наведених положень Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що оскаржувати можна чинні активні нормативно-правові акти, відтак, не підлягають оскарженню нормативно-правові акти, які втратили чинність.

У той же час, згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту заявлених позовних вимог вбачається, що предметом оскарження у межах даної адміністративної справи виступають положення абз. 5 пп. 2 п. 2 рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку «Щодо порядку виконання учасниками фондового ринку рішень Ради національної безпеки і оборони України про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» від 13.10.2015 №1707, на підставі яких рішенням Національної безпеки та оборони від 02.05.2018 «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яке введено у дію Указом Президента України від 14.05.2018 №126/2018, до Компанія «Велбей Холдінгс Лімітед» застосовано такий вид обмежувального заходу (відповідно до Закону України «Про санкції») як блокування активів - тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їй майном, - за результатами реалізації якого, Компанію «Велбей Холдінгс Лімітед» фактично позбавлено участі у голосуванні на позачергових загальних зборах ПАТ «ЗАлК» (01.11.2018) із зазначенням, що позивач має « 0» голосуючих акцій.

Разом з тим, оскаржувані положення почали діяти з 17.11.2015 і тривали станом на час звернення до адміністративного суду з даним позовом.

Отже, дія нормативно-правового акту, зокрема в оскаржуваній частині, мала вплив на права та обов`язки осіб, на яких поширювалася його дія, як на дату набрання чинності актом, так і упродовж перспективної дії цього документа. Суб`єкт правовідносин, до якого буде застосований чи застосується цей акт, якщо вважатиме, що цей нормативний документ порушує або порушуватиме його права чи інтереси, за наявності відповідного обґрунтування, може оскаржити нормативно-правовий акт як відразу після часу набрання ним чинності, так і будь-коли й тоді, коли нормативно-правовий акт чинний і продовжує регулювати певні відносини, внаслідок яких, з погляду суб`єкта правовідносин, відбувається порушення його прав та/чи законних інтересів.

Враховуючи викладене, у разі коли суб`єкт правовідносин оскаржує нормативно-правовий акт по спливу певного проміжку часу від дати набрання ним чинності, але який є чинним, діючим і обов`язковий до застосування на час звернення суб`єкта правовідносин до адміністративного суду із позовною заявою, то звернення до суду такого суб`єкта не повинно розцінюватися як здійснене з порушенням порядку та строків, передбачених ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки вимога про порушення права негативною триваючою дією чинного нормативного-правового акта, яка для суб`єкта правовідносин є реальною, актуальною, об`єктивно обґрунтованою і шкідливою хоча б на етапі звернення до суду про його оскарження, не може визнаватись такою, що подана з пропуском строків звернення за захистом порушеного права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.07.2019 у справі №826/16725/17.

З урахуванням викладеного, судом ухвалено про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

У призначене судове засідання з`явився представник позивача, який заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням уточненої позовної заяви.

Представник відповідача у призначене судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду справи. Разом з тим, у матеріалах справи міститься відзив, в якому представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог, вказавши про те, що Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку шляхом прийняття рішення від 13.10.2015 №1707 визначено порядок дій учасників фондового ринку щодо забезпечення застосування санкцій на виконання вимог рішення Ради національної безпеки та оборони від 02.09.2015 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» та Указу Президента України від 16.09.2015 №549. Таким чином, метою (результатом) прийняття рішення від 13.10.2015 №1707 стало виконання депозитарними установами, Центральним депозитарієм цінних паперів, Розрахунковим центром з обслуговування договорів на фінансових ринках, емітентами цінних паперів, у тому числі компаніями з управління активами та торговцями цінними паперами дій у разі застосування санкцій та інших обмежувальних заходів, передбачених рішенням Ради національної безпеки та оборони, до фізичних та юридичних осіб, визначених у додатках 1 та 2 до цього рішення. У той же час, як зазначено у відзиві, оскаржуване рішення від 13.10.2015 №1707 пройшло юридичну експертизу, у тому числі і абз. 5 пп. 2 п. 2 останнього, нормам чинного законодавства, підтверджено Урядовим уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини та Міністерством юстиції України. З урахуванням викладеного, представником відповідача наголошено на тому, що рішення від 13.10.2015 №1707 прийнято Комісією на виконання та відповідно до Законів України, у тому числі, відповідно до ст. 2, п. 18 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про державне регулювання ринку, цінних паперів в Україні», Закону України «Про санкції» з дотриманням процедури прийняття нормативно-правових актів, встановлених законодавством.

На підставі викладеного, подальший розгляд справи судом ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні у матеріалах справи документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та відзиви, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку, відповідно до ст. 2, п. 18 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні», з урахуванням Закону України «Про санкції» та на підставі рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», уведеного в дію Указом Президента України від 16.09.2015 № 549 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», прийнято рішення від 13.10.2015 №1707 «Щодо порядку виконання учасниками фондового ринку рішень Ради національної безпеки і оборони України про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» з подальшими змінами та доповненнями.

Приписами абз. 5 пп. 2 п. 2 вказаного рішення визначено, що депозитарним установам після набрання чинності Указом Президента України, яким уведено в дію певне рішення Ради національної безпеки і оборони України про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) (далі - Указ) у разі застосування санкції «блокування активів» протягом дії зазначеної санкції, зокрема, передбачено, що під час складання переліків власників цінних паперів для організації та проведення загальних зборів акціонерного товариства - включати власників - осіб, зазначених у санкційному списку, до яких застосована зазначена санкція, до відповідного переліку із зазначенням належних їм акцій як не голосуючих.

Вважаючи наведені положення рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 13.10.2015 №1707 протиправними та нечинним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 9 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

Так, в обґрунтування заявлених позовних вимог представником позивача вказано, що оскаржувані положення рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 13.10.2015 №1707 не відповідають актам вищої юридичної сили, а саме: п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про санкції», ст. 190 Цивільного кодексу України, п. 8 ч. 1 ст. 2 та ч. 1 ст. 25 Закону України «Про акціонерні товариства», ч. 1 ст. 167 Господарського кодексу України та п.п. 13 і 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про депозитарну систему», оскільки, за твердженням представника позивача, права акціонера вносити пропозиції, брати участь у загальних зборах та голосуванні є немайновими корпоративними правами та правами за цінними паперами немайнового (неречового) характеру, відтак, такі права не є майном та не є тимчасово обмеженими на період дії санкції «блокування активів».

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент прийняття оскаржуваного рішення), державне регулювання ринку цінних паперів здійснюється з метою: реалізації єдиної державної політики у сфері випуску та обігу цінних паперів та їх похідних; створення умов для ефективної мобілізації та розміщення учасниками ринку цінних паперів фінансових ресурсів з урахуванням інтересів суспільства; одержання учасниками ринку цінних паперів інформації про умови випуску та обігу цінних паперів, результати фінансово-господарської діяльності емітентів, обсяги і характер угод з цінними паперами та іншої інформації, що впливає на формування цін на ринку цінних паперів; забезпечення рівних можливостей для доступу емітентів, інвесторів і посередників на ринок цінних паперів; гарантування прав власності на цінні папери; захисту прав учасників фондового ринку; інтеграція в європейський та світовий фондові ринки; дотримання учасниками ринку цінних паперів вимог актів законодавства; запобігання монополізації та створення умов розвитку добросовісної конкуренції на ринку цінних паперів; контролю за прозорістю та відкритістю ринку цінних паперів.

При цьому, державне регулювання ринку цінних паперів здійснюється, зокрема, у таких формах як прийняття актів законодавства з питань діяльності учасників ринку цінних паперів (ст. 3 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні»), що також кореспондується з положеннями п. 13 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні», у силу яких, Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку має право розробляти і затверджувати з питань, що належать до її компетенції, обов`язкові для виконання нормативні акти.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні», Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку відповідно до покладених на неї завдань, у тому числі, розробляє і організовує виконання заходів, спрямованих на запобігання порушенням законодавства України про цінні папери.

У свою чергу, у силу ч. 1 ст. 1 Закону України «Про санкції» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент прийняття оскаржуваного рішення), з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції).

Серед видів таких санкції, зокрема, визначено блокування активів як тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їй майном (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про санкції»).

Як було зазначено вище, виходячи з меж заявлених предмету та підстав позову, встановленню у межах даної адміністративної справи підлягає поняття «майна», на яке може розповсюджуватись такий вид санкції як блокування активів, з урахуванням характеру спірних правовідносин.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, їх правовий статус, права та обов`язки акціонерів, є Закон України «Про акціонерні товариства» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент визначення позивачем порушення його прав оскаржуваними положеннями рішення від 13.10.2015 №1707).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства», голосуюча акція - будь-яка проста або привілейована акція, що надає своєму власнику право голосувати на загальних зборах акціонерів (далі - загальні збори), крім акції, за якою законом або у встановленому законодавством порядку встановлено заборону користування таким правом голосу; а корпоративні права - це сукупність майнових і немайнових прав акціонера - власника акцій товариства, які випливають з права власності на акції, що включають право на участь в управлінні акціонерним товариством, отримання дивідендів та активів акціонерного товариства у разі його ліквідації відповідно до закону, а також інші права та правомочності, передбачені законом чи статутними документами (п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства»).

Подібне за своїм змістом визначення поняття «корпоративні права» також викладено у ч. 1 ст. 167 Господарського кодексу України, а саме: корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про акціонерні товариства», кожною простою акцією акціонерного товариства її власнику - акціонеру надається однакова сукупність прав, включаючи права на: 1) участь в управлінні акціонерним товариством; 2) отримання дивідендів; 3) отримання у разі ліквідації товариства частини його майна або вартості частини майна товариства; 4) отримання інформації про господарську діяльність акціонерного товариства.

Одна проста акція товариства надає акціонеру один голос для вирішення кожного питання на загальних зборах, крім випадків проведення кумулятивного голосування.

Акціонери-власники простих акцій товариства можуть мати й інші права, передбачені актами законодавства та статутом акціонерного товариства.

У той же час, загальні збори можуть вирішувати будь-які питання діяльності акціонерного товариства, крім тих, що віднесені до виключної компетенції наглядової ради законом або статутом (ч. 1 ст. 33 Закону України «Про акціонерні товариства»).

Приписами ч. 2 ст. 33 Закону України «Про акціонерні товариства» передбачено, що до виключної компетенції загальних зборів належить: 1) визначення основних напрямів діяльності акціонерного товариства; 2) внесення змін до статуту товариства; 3) прийняття рішення про анулювання викуплених акцій; 4) прийняття рішення про зміну типу товариства; 5) прийняття рішення про розміщення акцій; 5-1) прийняття рішення про розміщення цінних паперів, які можуть бути конвертовані в акції; 6) прийняття рішення про збільшення статутного капіталу товариства; 7) прийняття рішення про зменшення статутного капіталу товариства; 8) прийняття рішення про дроблення або консолідацію акцій; 9) затвердження положень про загальні збори, наглядову раду, виконавчий орган та ревізійну комісію (ревізора) товариства, а також внесення змін до них; 9-1) затвердження положення про винагороду членів наглядової ради акціонерного товариства, вимоги до якого встановлюються Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку, крім вимог до положення про винагороду членів наглядової ради акціонерного товариства - банку, які встановлюються Національним банком України; 9-2) затвердження звіту про винагороду членів наглядової ради акціонерного товариства, вимоги до якого встановлюються Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку, крім вимог до звіту про винагороду членів наглядової ради акціонерного товариства - банку, які встановлюються Національним банком України; 10) пункт 10 частини другої статті 33 виключено 11) затвердження річного звіту товариства; 11-1) розгляд звіту наглядової ради та затвердження заходів за результатами його розгляду; 11-2) розгляд звіту виконавчого органу та затвердження заходів за результатами його розгляду, крім випадку віднесення статутом товариства питання про призначення та звільнення голови та членів виконавчого органу до виключної компетенції наглядової ради; 11-3) розгляд висновків зовнішнього аудиту та затвердження заходів за результатами його розгляду; 12) розподіл прибутку і збитків товариства з урахуванням вимог, передбачених законом; 13) прийняття рішення про викуп товариством розміщених ним акцій, крім випадків обов`язкового викупу акцій, визначених статтею 68 цього Закону; 14) прийняття рішення про невикористання переважного права акціонерами на придбання акцій додаткової емісії у процесі їх розміщення; 15) затвердження розміру річних дивідендів з урахуванням вимог, передбачених законом; 16) прийняття рішень з питань порядку проведення загальних зборів; 17) обрання членів наглядової ради, затвердження умов цивільно-правових договорів, трудових договорів (контрактів), що укладатимуться з ними, встановлення розміру їх винагороди, обрання особи, яка уповноважується на підписання договорів (контрактів) з членами наглядової ради; 18) прийняття рішення про припинення повноважень членів наглядової ради, за винятком випадків, встановлених цим Законом; 19) обрання членів ревізійної комісії (ревізора), прийняття рішення про дострокове припинення їх повноважень; 20) затвердження звіту та висновків ревізійної комісії (ревізора); 21) обрання членів лічильної комісії, прийняття рішення про припинення їх повноважень; 22) прийняття рішення про надання згоди на вчинення значного правочину або про попереднє надання згоди на вчинення такого правочину у випадках, передбачених статтею 70 цього Закону, та про вчинення правочинів із заінтересованістю у випадках, передбачених статтею 71 цього Закону; 23) прийняття рішення про виділ та припинення товариства, крім випадку, передбаченого частиною четвертою статті 84 цього Закону, про ліквідацію товариства, обрання ліквідаційної комісії, затвердження порядку та строків ліквідації, порядку розподілу між акціонерами майна, що залишається після задоволення вимог кредиторів, і затвердження ліквідаційного балансу; 24) прийняття рішення за наслідками розгляду звіту наглядової ради, звіту виконавчого органу, звіту ревізійної комісії (ревізора); 25) затвердження принципів (кодексу) корпоративного управління товариства; 26) обрання комісії з припинення акціонерного товариства; 27) вирішення інших питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів згідно із статутом товариства.

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що корпоративні права - це сукупність майнових і немайнових прав акціонера, які передбачають участь останнього в управлінні акціонерним товариством, зокрема, шляхом прийняття участі та голосування на загальних зборах товариства. Перелік питань, які належать до виключної компетенції загальних зборів, наведений у ч. 2 ст. 33 Закону України «Про акціонерні товариства» та який, при цьому, не є вичерпним, свідчить про можливість реалізації акціонером під час прийняття участі та голосування на загальних зборах одночасно як майнових (розподіл прибутку і збитків товариства з урахуванням вимог, передбачених законом; прийняття рішення про викуп товариством розміщених ним акцій, крім випадків обов`язкового викупу акцій, визначених статтею 68 цього Закону; прийняття рішення про невикористання переважного права акціонерами на придбання акцій додаткової емісії у процесі їх розміщення; затвердження розміру річних дивідендів з урахуванням вимог, передбачених законом тощо), так і немайнових (визначення основних напрямів діяльності акціонерного товариства; внесення змін до статуту товариства; прийняття рішення про зміну типу товариства тощо) прав. Отже, враховуючи характер діяльності акціонерних товариств, питання, які вирішуються на загальних зборах товариства, можуть одночасно носити як майновий, так і немайнових характер. Відтак, визначення оскаржуваними положеннями рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 13.10.2015 №1707, відповідно до яких, у разі застосування санкції «блокування активів» протягом дії зазначеної санкції, зокрема, передбачено, що під час складання переліків власників цінних паперів для організації та проведення загальних зборів акціонерного товариства - включати власників - осіб, зазначених у санкційному списку, до яких застосована зазначена санкція, до відповідного переліку із зазначенням належних їм акцій як не голосуючих, цілком відповідають наведеним вище законодавчим положенням та не суперечать їх змісту.

Натомість, суд відхиляє, як необґрунтовані, посилання представника позивача на п.п. 13 і 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про депозитарну систему», а також ст. 190 Цивільного кодексу, оскільки останніми визначено поняття «права на цінні папери» та «права за цінними паперами», як речового права, у той час як оскаржуваними положеннями рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 13.10.2015 №1707 акціонерів, як власників цінних паперів, не обмежено у праві власності на них (цінні папери), а вказано лише про обмеження в участі під час проведення загальних зборів.

Вказане у своїй сукупності свідчить про те, що Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку правомірно та у межах наданих останній повноважень прийнято рішення «Щодо порядку виконання учасниками фондового ринку рішень Ради національної безпеки і оборони України про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» від 13.10.2015 №1707 в оскаржуваній частині (абз. 5 пп. 2 п. 2).

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволенні останніх.

Керуючись статтями 77, 139, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Компанії «Велбей Холдінгс Лімітед» (реєстрацій номер HE 159837 ; Темістоклі Дерві Стріт 5, Еліон Білдінг, 2 поверх, Нікосія, Кіпр) до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку (, адреса: 01010, м. Київ, вул. Московська, 8, корпус 30) відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок