Справа № 200/8551/19-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2020-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року справа №200/8551/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., секретар судового засідання Антонюк А.С., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача Коршок В.М., представника відповідача Гетьманенко О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року (повне судове рішення складено 22 листопада 2019 року у м. Слов`янську) у справі № 200/8551/19-а (суддя в І інстанції Мозговая Н.А.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі - Управління) про визнання протиправною бездіяльність щодо не внесення відомостей до наказу №302 о/с від 29.06.2017 про звільнення ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 році за 38 календарних днів (діб) та щодо не внесення відомостей до того ж наказу щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані додаткові дні відпустки, як учаснику бойових дій, у кількості 28 календарних днів (діб) за 2016-2017рр., зобов`язання внести зміни до наказу №302 о/с від 29.06.2017 про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, включивши відомості про невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 році (з 01.01.2016 до 31.12.2016 за 38 календарних днів (діб) та про невикористані додаткові дні відпустки із збереження заробітної плати у кількості 28 календарних днів (діб) за 2016-2017рр., зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 році (з 01.01.2016 до 31.12.2016 за 38 календарних днів (діб) та невикористані додаткові дні відпустки у кількості 28 календарних днів (діб) за 2016-2017рр., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з поліції 29.06.2017, зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 30.06.2017 по день винесення рішення судом, виходячи з середньо-денного заробітку звільненого робітника у розмірі 490,22 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 11 серпня 2003 року по 06 листопада 2015 року він проходив службу в органах внутрішніх справ. Наказом ГУНП в Донецькій області від 05 січня 2016 року № 11 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 5 частини першої статті 77 Закону України Про Національну поліцію.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді начальника відділу у складі управління кримінальної поліції ГУНП в Донецькій області з 10 січня 2017 року. У подальшому наказом №302 о/с від 29.06.2017 звільнено позивача з 29.06.2017 із зміною підстав звільнення за п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію». На звернення позивача щодо сплати грошової компенсації за невикористану відпустку за 2016 рік, тривалістю 38 календарних днів та додаткові відпустки за 2016р. - 2017р., тривалістю 14 календарних днів на рік, надана відповідь про те, що виплата поліцейським, які звільняються з поліції, грошової компенсації за невикористані відпустки за минулі роки не передбачені законодавством. Вважає, що відповідач таким чином порушує його право на отримання грошового забезпечення у повному обсязі.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року позовні вимоги задоволені частково.

Визнано протиправною бездіяльність Управління щодо не внесення відомостей до наказу №302 о/с від 29.06.17р. про звільнення позивача щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 р. за 38 календарних днів (діб) та щодо не внесення відомостей до наказу №302 о/с від 29.06.17р. щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані додаткові дні відпустки, як учаснику бойових дій, у кількості 28 календарних днів(діб) за 2016-2017рр.

Зобов`язано відповідача внести зміни до наказу №302 о/с від 29.06.17р. про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, включивши відомості про невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 році (з 01.01.2016р. до 31.12.2016р.) за 38 календарних днів (діб) та про невикористані додаткові дні відпустки із збереження заробітної плати у кількості 28 календарних днів (діб) за 2016-2017рр.

Зобов`язано Управління нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 році (з 01.01.2016р. до 31.12.2016р.) за 38 календарних днів (діб) та невикористані додаткові дні відпустки у кількості 28 календарних днів (діб) за 2016-2017рр., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з поліції 29.06.2017р.

Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 30.06.2017р. по день винесення рішення судом, виходячи з середньоденного заробітку звільненого робітника у розмірі 225,90 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

З таким судовим рішенням частково не погодився позивач, посилаючись на неправильне обчислення його середньоденного заробітку, просив скасувати (змінити) рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги, виходячи з його середньоденного заробітку у розмірі 570,13 грн. за 39 робочих днів травня та червня 2016 року (т.2 а.с.1-2).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідачем висловлено прохання залишити її без задоволення (т.2 а.с.35-42).

У відповіді на відзив позивач посилається на практику Верховного Суду від 16.05.2019 по справі № 620/4218/18, де повністю задоволені вимоги особи про нарахування та сплату відповідачем грошової компенсації за додаткову відпустку особі, що має окремий статус УБД. Також вказує, що скористався правом на звернення до адміністративного суду з позовом про нарахування та виплату суми, що належить робітнику при звільненні у строки, передбачені ст. 116 КЗпП, у вигляді середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та подано позов у тримісячний строк з дня отримання відповіді на запит від 11.06.2019, що не входить за межі, встановлені ч.1 ст. 233 КЗпП.

Запереченнями на відповідь на відзив відповідач просив рішення місцевого суду скасувати, а у задоволенні позовних вимог відмовити.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, відповідач також подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що вимоги позивача суперечать чинному законодавству та не підлягають задоволенню, оскільки пунктом 8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 № 260 (далі Порядок № 260), встановлено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення. Таким чином, вважають, що нормами спеціального законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини, не передбачено нарахування та виплата грошової компенсації за дні, невикористаних у минулі роки, основної, додаткової та додаткової відпустки, яка надається окремим категоріям громадян.

Крім того, зазначають, що пунктом 10 Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженого наказом МВС України від 23.11.2016 №1235, визначено, що у випадку видання наказу про звільнення працівника зі служби в поліції в наказі органу поліції зазначаються стаж служби в поліції, вислуга років для призначення пенсії (у тому числі на пільгових умовах), необхідність виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати. Крім того, зазначається інформація щодо необхідності виплати грошової компенсації за кількість діб невикористаних відпусток за фактично відпрацьований час у році звільнення або відрахування з грошового забезпечення коштів за кількість діб відпусток за час невідпрацьованої частини календарного року. Тобто, нормами чинного законодавства не передбачено зазначення у наказах по особовому складу, у тому числі про звільнення зі служби, відомостей про дні відпусток, невикористаних за минулі роки, та відомості про невикористані дні додаткової відпустки, яка надається окремим категоріям громадян (ст. 16-2 ЗУ «Про відпустки»).

Також зазначають, що середньоденне грошове забезпечення розраховується відповідно до календарних, а не робочих днів служби, а отже позивачем невірно визначено, що розмір його середньоденного грошового забезпечення становить 490,22 грн. Так, відповідно до довідки №469 від 29.07.2019 середньоденне грошове забезпечення складає 127,54 грн.

Разом із іншим, відповідач вказує, що із вимогою проведення компенсації за основну та додаткові щорічні відпустки позивач звертався до відповідача ще до остаточного свого звільнення, яке мало місце 29.06.2017. Звернення до суду тільки 01.07.2019 із вимогою про нарахування затримки розрахунку через ненарахування компенсації за невикористані дні відпусток є свідченням того, що позивач свідомо затягував строки з метою отримання більшої суми коштів, що суперечить принципам адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просили її задовольнити, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги відповідача. В свою чергу, представник відповідача підтримала доводи своєї апеляційної скарги та просила її задовольнити, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі відповідача, задовольнити частково, а викладені в апеляційній скарзі позивача, - залишити без задоволення, з таких підстав.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , громадянин України, є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_2 , згідно ст. 43 КАС України здатний здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки (т.1 а.с. 7-9).

У період з 11 серпня 2003 року по 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ.

Згідно з наказом ГУНП в Донецькій області від 07 листопада 2015 року № 41 о/с По особовому складу відповідно до пунктів 9, 12 Розділу ХІ Закону України Про Національну поліцію позивача, як прибулого з Міністерства внутрішніх справ, призначено з присвоєнням спеціального звання підполковника поліції в порядку переатестування на посаду начальника відділу у складі управління кримінальної поліції ГУНП в Донецькій області.

Наказом ГУНП в Донецькій області від 05 січня 2017 року № 11 о/с По особовому складу відповідно до розділу VII Закону України Про Національну поліції на підставі рішення атестаційної комісії від 21 грудня 2016 року звільнено зі служби в поліції за п. 5 ч. 1 ст. 77 (через службову невідповідність) підполковника поліції ОСОБА_2 Євгеновича (М-136067) начальника відділу у складі управління кримінальної поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 05 січня 2017 року (т.1 а.с. 10).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року, яке набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення атестаційної комісії № 1 ГУНП в Донецькій області щодо невідповідності ОСОБА_1 займаній посаді та звільнення його зі служби в поліції через службову невідповідність, оформлене проколом № 2 від 21 грудня 2016 року. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУНП в Донецькій області від 05 січня 2017 року № 11 о/с в частині звільнення підполковника поліції ОСОБА_1 з посади начальника відділу у складі управління кримінальної поліції ГУНП в Донецькій області з 05 січня 2017 року. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУНП в Донецькій області від 08 лютого 2017 року № 82 о/с По особовому складу про внесення змін до наказу ГУНП в Донецькій області від 05 січня 2017 року № 11 о/с в частині звільнення підполковника поліції Горбунова А.Є. начальника відділу у складі управління кримінальної поліції ГУНП в Донецькій області в частині дати звільнення з 07 січня 2017 року. Поновлено ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді начальника відділу у складі управління кримінальної поліції ГУНП в Донецькій області з 10 січня 2017 року. Стягнуто з ГУНП в Донецькій області суму середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 10 січня 2017 року по 20 червня 2017 року в розмірі 62714,30 гривень. В решті позову відмовлено.

Наказом ГУНП в Донецькій області від 08 лютого 2017 року № 82 о/с По особовому складу на підставі доповідної записки УКЗ ГУНП в Донецькій області від 07 лютого 2017 року, довідки про тимчасову непрацездатність, виданої ДУ ТМО МВС України по Донецькій області від 06 січня 2017 року № 002399 внесені зміни до наказу ГУНП в Донецькій області від 05 січня 2017 року № 11 о/с в частині звільнення підполковника поліції Горбунова А.Є. начальника відділу у складі управління кримінальної поліції ГУНП в Донецькій області. Вважати його звільненим з 07 січня 2017 року (т.1 а.с. 140).

Наказом ГУНП в Донецькій області від 21.06.2017 № 283 о/с По особовому складу на підставі постанови Донецького окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року №805/1186/17-а поновлено на посаді начальника відділу у складі управління кримінальної поліції ГУНП в Донецькій області Горбунова А.Є. з 10.01.2017 (т.1 а.с. 141).

Наказом ГУНП в Донецькій області від 29.06.2017 № 302 о/с По особовому складу відповідно до розділу VII Закону України Про Національну поліції звільнено зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 (через хворобу за рішенням медичної комісії про непридатність дло служби в поліції) підполковника поліції ОСОБА_2 Євгеновича (М-136067) начальника відділу у складі управління кримінальної поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 29 червня 2017 року (т.1 а.с. 11).

11.06.2019 Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Донецькій області надало відповідь представнику позивача № 10аз/26/01-2019 на його запит, відповідно до якої приведений розрахунок нарахування грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 . Також, з посиланням на ст. 162 Закону України «Про відпустки», вказано, що додаткова відпустка учасника бойових дій не належить до щорічних відпусток, тому норми Закону про відпустки на неї не поширюються. Виплата поліцейським грошової компенсації за невикористані відпустки за минулі роки не передбачена чинним законодавством (т.1 а.с. 19-20).

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 94 Закону України "Про Національну поліцію", постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).

Згідно частини 1 статті 92 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Частиною десятою цієї статті визначено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація.

Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку № 260 встановлено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення зі служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення за 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилався на те, що виплата поліцейським, які звільняються з поліції, грошової компенсації за невикористані відпустки за минулі роки не передбачена чинним законодавством.

Суд першої інстанції не погодився із таким висновком відповідача та зазначив наступне.

Право працюючої особи на відпочинок у формі щорічної оплачуваної відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Законом визначається лише підстави, порядок та умови надання, тривалість відпусток. Законом України «Про Національну поліцію» врегульовано порядок надання відпусток поліцейським. Відповідно до положень статті 93 зазначеного закону, тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. Відпустка тривалістю менше 10 діб за бажанням особи рядового або керівного складу може бути надана одночасно з черговою відпусткою в наступному році. Поліцейським дозволяється, за бажанням, використовувати відпустку частинами. Одна частина відпустки має бути не менше 10 діб. Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року. Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, на користь чого свідчать вимоги частин 8, 11 даної статті Закону, відповідно до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

З аналізу наведених норм вбачається, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. При цьому не передбачено позбавлення такої особи права на відпустку, яке вона вже отримала в попередньому календарного році. Більше того, їй надано право використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, в наступному календарному році, в тому числі і за умови, що такий є роком звільнення, поліцейський має право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки, що не були використані в попередніх роках. За таких обставин, вимоги частини 10 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» та пункту 8 розділу III Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, якими передбачається виплата компенсації за невикористану в році звільнення відпустку, місцевий суд вважав необхідним розуміти як право на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення.

Доводи відповідача, що до відносин, які склались в даному випадку, підлягають застосуванню норми спеціального законодавства, а саме Закону України «Про Національну поліцію», є безпідставними, оскільки цей Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України. Отже, нормами Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку не врегульовано питання компенсації невідбутої частини відпустки поліцейському за минулі роки. Таким чином, при вирішенні питання щодо стягнення компенсації за невикористану частину відпустки за 2016 рік підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме норми Кодексу законів про працю України, Закону України «Про відпустки».

Відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України, частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставістатті 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 визначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 6 березня 2018 року по справі № 804/3722/17.

Однак, з такими висновками місцевого суду не може погодитись колегія суддів апеляційного суду.

За невикористану в 2017 році відпустку тривалістю 16 діб позивачу виплачена грошова компенсація в розмірі 3 674,72 грн. (т.1 а.с. 17). Спір щодо розміру компенсації за невикористану відпустку за 2017 рік між сторонами відсутній.

Відповідно до статті 92 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Статтею 93 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено обчислення тривалості відпусток поліцейських. Так, поліцейським дозволяється, за бажанням, використовувати відпустку частинами. Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 31 березня 2020 року у справі № 808/2122/18 та від 2 липня 2020 року в справі № 825/1038/16, тобто, пізніше в часі за наведений судом першої інстанції правовий висновок суду касаційної інстанції.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з запереченнями відповідачча про відсутність підстав для задоволення зазначених позовних вимог ОСОБА_3 , тому апеляційна скарга в цій частині підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню.

Крім того, згідно із п.12 ст.12 Закону № 3551-ХІІ, учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 16-2 Закону №504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач зазначає про те, що за своєю природою додаткова відпустка із збереженням заробітної плати, яка надається учасникам бойових дій, відповідно до положень Закону № 3551-ХІІ не є видом відпустки, який надається щорічно.

У контексті зазначених норм, з огляду на судову практику Верховного Суду, апеляційний суд вважає таке твердження помилковим, з огляду на зміст пункту 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, відповідно до якого державою гарантується надання учасникам бойових дій пільг, зокрема, додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, строком 14 календарних днів на рік.

Тобто, зазначені вище норми фактично встановлюють право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.04.2016 № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).

Вказаний нормативно-правовий акт визначає критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Так, приписами пункту 8 розділу III Порядку № 260, поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.

Водночас, положеннями абзаців сьомого та восьмого пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Указані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та статтею 12 Закону № 3551-ХІІ.

У даному випадку, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, та зазначає про те, що положення Закону № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

На переконання колегії суддів, в рамках правовідносин у справі, яка переглядається судом, пріорітетному застосуванню підлягають саме норми Закону № 3551-ХІІ, які не обмежують право особи-учасника бойових дій на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 07 травня 2020 року по справі № 360/4127/19.

Підсумовуючи, суд зазначає, що оскільки позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткові відпустки у 2016-2017 роках, а тому він набув право на отримання грошової компенсації замість них, у зв`язку із звільненням зі служби 29.06.2017.

Отже, в цій частині апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність щодо не внесення відомостей до наказу №302 о/с від 29.06.17р. про звільнення ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 р. за 38 календарних днів (діб), зобов`язання внести зміни до наказу №302 о/с від 29.06.17р. про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, включивши відомості про невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 році (з 01.01.2016р. до 31.12.2016р. за 38 календарних днів (діб) не підлягає задоволенню, а щодо не внесення відомостей до того ж наказу щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані додаткові дні відпустки, як учаснику бойових дій, у кількості 28 календарних днів (діб) за 2016-2017рр., зобов`язання внести зміни до наказу №302 о/с від 29.06.17р. про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, включивши відомості про невикористані додаткові дні відпустки із збереження заробітної плати у кількості 28 календарних днів (діб) за 2016-2017рр. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, місцевий суд зазначив наступне.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з якою в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України Про оплату праці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Пунктом 9 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 6 квітня 2016 року №260 (далі Порядок №260) передбачено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Зі змісту Порядку № 260, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин, вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

В свою чергу, пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід обраховувати, виходячи з розрахунку календарних днів відповідного місяця його служби, а не робочих, як помилково зазначив позивач у позовній заяві.

Судом встановлено, що останні два місяці роботи фактично відпрацьованого часу є листопад та грудень 2016 р. У період з січня 2017 року по червень 2017 року ОСОБА_1 поновлено на службі в поліції на посаді начальника відділу у складі управління кримінальної поліції ГУНП в Донецькій області та стягнуто з ГУНП в Донецькій області суму середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 10 січня 2017 року по 20 червня 2017 року. Таким чином, два повних фактично відпрацьованих ОСОБА_1 місяці є листопад, грудень 2016 року.

Згідно довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Донецькій області від 04.10.2019 року позивачу за листопад 2016 року нараховане та виплачене грошове забезпечення у розмірі 6890,00 грн. (30 календарний день), за грудень 2016 року (31 календарних днів) 6890,00 грн. (т. 1 а.с. 163).

Таким, чином, середньоденне грошове забезпечення складає: 13780 грн. (6890 грн. + 6890 грн.): 61 календарний день (30 календарний день у листопаді 2016 року + 31 календарних днів у грудні 2016 року) = 225,90 грн.

Крім того, матеріалами справи підтверджується та не заперечувалось сторонами у справі, що днем остаточного розрахунку з позивачем є 29 червня 2017 року.

Тобто, період затримки повного розрахунку при звільненні позивача з 30 червня 2017 року (перший робочий день після звільнення позивача) по дату прийняття судом рішення у цій справі.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 30.06.2017р. по день винесення рішення судом, виходячи з середньо-денного заробітку звільненого робітника у розмірі 225,90 грн.

Вирішуючи справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно статтею 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Дане право безпосередньо реалізується шляхом гарантування своєчасної та повної виплати заробітної плати (грошового забезпечення).

Згідно статті 2 Закону України «Про оплату праці» одноразова грошова допомога при звільненні є додатковою заробітною платою та на неї поширюються гарантії, передбачені цим Законом.

Зокрема, відповідно до статті 94 КЗпП України, частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно із частиною третьою статі 21 Закону України «Про оплату праці» забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Аналогічна позиція викладена постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Ураховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі статті 117 КЗпП України.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що Верховним Судом у постановах у справах № 821/1083/17, № 761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Враховуючи частковість задоволених позовних вимог, беручи до уваги, що із вимогою проведення компенсації за основну щорічну відпустку позивач звертався до відповідача ще до остаточного свого звільнення, яке мало місце 29.06.2017, а звернення до суду тільки 01.07.2019 (тобто, більше, ніж через два роки після звільнення) із вимогою про нарахування затримки розрахунку через ненарахування компенсації за невикористані дні відпусток є свідченням того, що позивач свідомо затягував строки з метою отримання більшої суми коштів, колегія суддів приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2000,00 гривень.

Згідно частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права, тому апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року у справі № 200/8551/19-а скасувати в частині:

- задоволених позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність щодо не внесення відомостей до наказу №302 о/с від 29.06.17р. про звільнення ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 р. за 38 календарних днів (діб), зобов`язання внести зміни до наказу №302 о/с від 29.06.17р. про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, включивши відомості про невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки у 2016 році (з 01.01.2016р. до 31.12.2016р. за 38 календарних днів (діб), а в задоволенні цієї частини позовних вимог відмовити, в зв`язку з чим абзаци другий четвертий резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року у справі № 200/8551/19-а викласти в наступній редакції:

«Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не внесення відомостей до наказу №302 о/с від 29.06.17р. про звільнення ОСОБА_2 щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані додаткові дні відпустки, як учаснику бойових дій, у кількості 28 календарних днів (діб) за 2016-2017рр.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86) внести зміни до наказу №302 о/с від 29.06.17р. про звільнення ОСОБА_2 зі служби в поліції, включивши відомості про невикористані додаткові дні відпустки із збереженням заробітної плати у кількості 28 календарних днів (діб) за 2016-2017рр.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористані додаткові дні відпустки у кількості 28 календарних днів (діб) за 2016-2017рр., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з поліції 29.06.2017р.».

- зобов`язання Головного управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 30.06.2017р. по день винесення рішення судом, виходячи з середньоденного заробітку звільненого робітника у розмірі 225,90 грн., в зв`язку з чим абзац п`ятий резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року у справі № 200/8551/19-а викласти в наступній редакції:

«Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (, місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2000 (двох тисяч) гривень 00 коп.».

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року у справі № 200/8551/19-а залишити без змін.

Повне судове рішення 28 липня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук