Справа № 120/1777/20-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

27 липня 2020 р. Справа № 120/1777/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитришеної Р.М., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 (іден. номер - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (код ЄДРПОУ - 39767547, вул. Келецька, 63,м. Вінниця, 21027) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (іден. номер - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (код ЄДРПОУ - 39767547, вул. Келецька, 63,м. Вінниця, 21027) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що нею подано клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства.

Наказом за №2-5760/15-20-СГ від 04.03.2020 відповідачем відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Позивач вважає протиправним вказаний наказ, у зв`язку із чим звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 30.04.2020 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до положень ст. 262 КАС України. Даною ухвалою також надано відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

27.05.2020 на виконання вимог положень КАС України та ухвали від 30.04.2020 стороною відповідача подано відзив із запереченнями щодо заявлених позовних вимог. Відповідно до відзиву відповідач вказує на те, що Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-5760/15-20СГ від 04.03.2020 року позивач був повідомлений, що на підставі ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України щодо невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, оскільки відповідно до Законів України "Про землеустрій", "Про державний земельний кадастр" та положення про головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 20.02.2020 року №53, Головне управління та його територіальні органи, відповідно до покладених завдань здійснюють ведення Державного земельного кадастру та забезпечення здійснення заходів, спрямованих на раціональне використання та охорону земель. Тому, з метою раціонального використання земель сільськогосподарського призначення та з`ясування інформації щодо правового статусу земельної ділянки, позивачу запропоновано погодити викопіювання з планово-картографічного матеріалу у відділі Липовецького району міжрайонного управління у Калинівському та Липовецькому районах Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.

27.05.2020 року позивачем подано відповідь на відзив, у якому останній вважає доводи відповідача безпідставними та необґрунтованими, а адміністративний позов таким, що підлягає задоволенню. Зокрема зазначено, що до заяви наданої відповідачу додавалось викопіювання з чергового кадастрового плану Нападіївської сільської ради погоджене головою сільської ради, в якому зазначено, що вказана земельна ділянка відноситься до земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності (рілля), отже не перебуває в комунальній власності, тому підстави для відмови не відповідають положенням ч. 7 ст.118 Земельного кодексу України.

Враховуючи, що інших заяв по суті та документів не надходило, визначений строк для їх подання закінчився, клопотань щодо продовження процесуального строку не надходило, відтак суд розглядає справу в письмовому провадженні за наявними в ній доказами.

Дослідивши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд встановив наступне.

09.01.2020 ОСОБА_1 звернулась до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для одержання безоплатно у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Нападіївської сільської ради Липовецького району Вінницької області. До клопотання додано викопіювання з чергового кадастрового плану Нападіївської сільської ради, копію паспорта та ідентифікаційного коду.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-5760/15-20-СГ від 04.03.2020 відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту із землеустрою на підставі частини 7 ст.118 Земельного кодексу України та з метою раціонального використання земель сільськогосподарського призначення та з`ясування інформації щодо правового статусу земельної ділянки, запропоновано погодити викопіювання з планово-картографічного матеріалу у відділі Липовецького району міжрайонного управління у Калинівському та Липовецькому районах Головного управління.

Позивач вважає вказаний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а тому звернувся до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується наступним.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно із ст. 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких, зокрема, належать землі сільськогосподарського призначення.

Відповідно до п. "а" ч. 2 ст. 22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів (п. "б" ч. 1 ст. 121 ЗК України).

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно із змісту оскаржуваного наказу підставами для прийняття рішення про відмову у наданні дозволу позивачу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зазначено: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко - економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно - територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів; пропозиція позивачу погодити викопіювання з планово - картографічного матеріалу у відділі Липовецького району міжрайонного управління у Калинівському та Липовецькому районах Головного управління для з`ясування правового статусу земельної ділянки.

Оцінюючи спірний наказ, суд керується нормами ч. 2 ст. 2 КАС України, в силу якої, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони у тому числі на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Приймаючи оскаржуваний наказ, відповідач як на його підставу зіслався на формулювання загального характеру "невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко - економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно - територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів". Однак, в оскаржуваному наказі не вказано, в чому на думку відповідача, полягає така невідповідність.

Загальне формулювання "невідповідність місця розташування земельної ділянки, яку бажає отримати позивач вимогам законів" має бути пояснена у самому наказі вказівкою на конкретні невідповідності положенням законів або прийнятим відповідно до них нормативно-правовим актам, генеральним планам населених пунктів та іншої містобудівної документації, схемам землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, тощо.

Наведений висновок узгоджується із встановленими законом вимогами щодо "обґрунтованості рішення", що полягають в дослідженні суб`єктом владних повноважень усіх обставин, що є істотними у процесі його прийняття, аналізі таких обставин та їх правової оцінки. Усі мотиви якими керується суб`єкт у процесі оцінки та аналізу обставин повинні бути чітко та повно відображені у рішенні. В такий спосіб зацікавленій особі створюються гарантії того, що навіть у випадку якщо рішення прийнято не на її користь, вона зможе оскаржити його, та обґрунтувати свою незгоду із одним чи декількома аргументами, які чітко зазначені в наказі.

Висновок узгоджується із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Так, у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.comS.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Виходячи із обставин встановлених у цій справі, відповідач принципу належного урядування як і вимог закону про повне обґрунтування власного рішення не дотримався. Зокрема, оскаржуваний наказ обґрунтований лише із посиланням на загальні формулювання про невідповідність місця розташування об`єкта встановленим вимогам та не містить повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою. Такі недоліки у діяльності відповідача перешкоджають позивачу у реалізації його права на обґрунтування своєї незгоди із усіма аргументами відповідача та ефективне і швидке оскарження рішення.

Відтак, відповідач не виконав свого обов`язку та не довів, що ним виконані всі умови, визначені нормами Земельного кодексу України для прийняття рішення щодо розгляду клопотання про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Також відповідачем не аргументовано посилання в наказі на Закон України "Про землеустрій" та "Про Державний земельний кадастр".

Щодо інших підстав наказу, то судом встановлено, що відповідач відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, запропонував позивачу погодити викопіювання з планово - картографічного матеріалу у відділі Липовецького району міжрайонного управління у Калинівському та Липовецькому районах Головного управління, з метою раціонального використання земель сільськогосподарського призначення та з`ясування інформації щодо правового статусу земельної ділянки.

Водночас суд наголошує, що вичерпний перелік підстав, за наявності яких може бути відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначено у частині сьомій статті 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III, і аргументи якими керувався відповідач, відмовляючи позивачу, до них не належать.

Більше того, нормою ч. 6 ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III прямо заборонено відповідачу вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею, як і не надано повноважень встановлювати додаткові вимоги до клопотання, зокрема в частині необхідності його погодження у інших органів.

Неправомірність підстав оскаржуваного наказу в частині пропонування позивачу погодити викопіювання з планово - картографічного матеріалу ще й не узгоджується із повноваженнями органів Держгеокадастру.

У спірний період, зокрема станом на 09.01.2020 повноваження Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області у регулювались Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333 (далі - Положення № 333).

Відповідно до пункту 1 Положення № 333, Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

За змістом підпунктів 9, 13 пункту 4 Положення № 333 Головне управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює ведення Державного земельного кадастру, інформаційну взаємодію Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку; розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Відповідно до положення про Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, затвердженого наказом Держгеокадастру України від 12.11.2019 року № 285, Головне управління та його територіальні органи, відповідно до покладених завдань здійснюють ведення Державного земельного кадастру та забезпечують здійснення заходів, спрямованих на раціональне використання та охорону земель (згідно Глави 26 Земельного кодексу України).

За змістом Положення про Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, затвердженого наказом ДСУ з питань геодезії, картографії та кадастру в редакції наказу №53 від 20.02.2020 закріплено аналогічні повноваження, а саме управління здійснює ведення Державного земельного кадастру, інформаційну взаємодію Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку; розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

З огляду на викладене, суд зазначає, що Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області є розпорядником тієї інформації, яку пропонує позивачу погодити зі своїм же структурним підрозділам (відділом Липовецького району Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області). Зазначене також свідчить про неправомірний характер таких аргументів наказу відповідача, оскільки відповідачем фактично перекладено на позивача обов`язок встановлення кола питань (щодо правового режиму земельної ділянки), перевірка яких належать до повноважень Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

За таких обставин суд доходить висновку, що вказівка відповідача про необхідність погодження викопіювання з планово - картографічного матеріалу з відділом Липовецького району міжрайонного управління у Калинівському та Липовецькому районах Головного управління не ґрунтуються на нормах земельного кодексу та не є правомірною підставою для відмови у наданні дозволу позивачу.

З огляду на викладене оскаржуваний наказ є протиправним, а позов у частині його скасування підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, то така вимога є похідною від першої (основної) вимоги про визнання протиправним та скасування наказу, а тому підлягає задоволенню в силу ч.1 п. 23 ст. 4 КАС України.

- В постанові Верховного Суду від 12 листопада 2019 р. у справі №640/21330/18 висловлена правова позиція про те, що якщо одна позовна вимога є передумовою для застосування іншого способу судового захисту, то в такому випадку вони є пов`язаними і їх слід розглядати як єдиний спосіб судового захисту.

За таких обставин суд вважає, що належним способом захисту прав та інтересів позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої на території Нападіївської сільської ради Липовецького району Вінницької області, орієнтовним розміром 2,00 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні та відповідно до вимог ст. 118 ЗК України.

Також, надаючи оцінку клопотанню позивача про встановлення судового контролю, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Наведена норма процесуального закону не є імперативною та передбачає право суду на власний розсуд, виходячи з фактичних обставин справи, приймати рішення про необхідність чи недоцільність у зобов`язанні суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення. Вирішуючи питання щодо встановлення судового контролю суд враховує надані позивачем докази, особливості покладених на суб`єкта владних повноважень обов`язків згідно з судовим рішенням та його можливості ці обов`язки виконати без достатніх зволікань.

У цій справі позивачем не обґрунтовано необхідність застосування заходів судового контролю, а у суду відсутні підстави вважати, що відповідач буде ухилятись від виконання судового рішення після набрання ним законної сили.

З урахуванням наведеного, у задоволенні клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення належить відмовити.

Відповідно до частин першої - другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, позов належить задовольнити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 04.03.2020 за №2-5760/15-20-СГ "Про відмову надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки".

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, орієнтовним розміром 2,00 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні та відповідно до вимог ст. 118 ЗК України.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840, 80 грн., що був сплачений при зверненні до суду, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити: ОСОБА_1 (іден. номер - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ); Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (код ЄДРПОУ - 39767547, вул. Келецька, 63,м. Вінниця, 21027).

Копію рішення у повному обсязі сторони можуть одержати: (27.07.2020)

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна