Справа № 600/1058/20-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2020-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

27 липня 2020 р. м. Чернівці Справа № 600/1058/20-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Лелюк О.П., розглянувши адміністративний позов ОСОБА_1 до Глибоцького районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Глибоцького районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови Глибоцького районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Біреу К.І. від 06 лютого 2020 року про відкриття виконавчого провадження ВП №61190075.

Відповідно пункту 3 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали, суд дійшов висновку, що вона не відповідає вимогам, встановленим статтею 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України до позовної заяви додаються її копії, а також копії доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості учасників справи, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Крім цього, частиною четвертою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до частини п`ятої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Під час перевірки копій документів необхідно брати до уваги правила засвідчення копій документів, визначені Національним стандартом України "Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003", затвердженим наказом Держспоживстандарту України від 7 квітня 2003 ороку №55 (далі - ДСТУ 4163-2003), Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року №1000/5 (далі - Правила №1000/5), інструкції з діловодства в окремих органах державної влади (місцевого самоврядування) та інші нормативно-правові акти.

Так, пунктом 5.27 ДСТУ 4163-2003 визначено, що відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче підпису.

Відповідно до пункту 8 розділу 10 Правил №1000/5 копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку.

Напис про засвідчення копії складається зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії.

Напис про засвідчення копії скріплюється відбитком печатки відповідного структурного підрозділу установи або печатки "Для копій".

У випадках, визначених законодавством, копії документів засвідчуються відбитком печатки установи.

На лицьовому боці у верхньому правому куті першого аркуша документа проставляється відмітка "Копія".

Оскільки під засвідченням копії документа слід розуміти саме засвідчення відповідності копії оригіналу відповідного документу, відсутність на копії напису про її засвідчення "Згідно з оригіналом" чи в іншому словесному виразі дає підстави вважати її такою, що не посвідчена в установленому порядку.

Зазначене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 травня 2019 року по справі №160/7887/18.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що додані до позовної заяви копії постанов головного державного виконавця Глибоцького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Біреу К.І. про закінчення виконавчого провадження від 06 лютого 2020 року ВП №60222558 та про відкриття виконавчого провадження від 06 лютого 2020 року ВП №61190075 засвідчені, згідно відбитків печатки, адвокатом Пославським В.С.

При цьому всупереч положенням частини четвертої статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до позовної заяви не додано документів на підтвердження повноважень Пославського В.С. здійснювати представництво інтересів Німіжан Л.В. та засвідчувати копії документів, доданих до цієї позовної заяви, яка підписана самим позивачем.

Водночас, інша частина копій письмових доказів, наданих суду, копія позовної заяви та доданих до неї документів для відповідача не засвідчені належним чином (зокрема, на документах не міститься напис "Згідно з оригіналом"; не зазначено особистий підпис особи, яка засвідчує копію, її ініціали та прізвища; не зазначено й дати засвідчення копії; документах не проставлено відмітку "Копія").

Отже, позивач додала до позовної заяви не засвідчені належним чином та уповноваженою особою копії письмових доказів.

Згідно пункту 5 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця передбачені статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно частини першої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, законодавцем встановлено строк протягом якого особа, чиї права, свободи чи інтереси порушуються рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця або приватного виконавця може звернутися до суду із позовом про їх оскарження.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів, про оскаржувану постанову державного виконавця позивач знала ще у лютому 2020 року. Однак до суду із даною позовною заявою ОСОБА_1 звернулася лише 23 липня 2020 року (згідно відбитку штампу канцелярії суду).

Отже, позивачем пропущено десятиденний строк звернення до суду з цим позовом.

Указане визнається позивачем, про що свідчить прохання у позовній заяві поновити строк звернення до суду.

Відповідно до частини першої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно частини шостої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Проте всупереч наведеним нормам позивачем до позову не було додано заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням підстав пропуску цього строку та відповідних доказів.

Варто зазначити, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій, що повинно бути підтверджено належними доказами.

Однак у позовній заяві ОСОБА_1 , прохаючи суд поновити строк звернення, не зазначає жодних причин, які унеможливили її звернутися до адміністративного суду з цим позовом у межах встановленого законом строку.

Із матеріалів, доданих до позову, не вбачається наявності обставин, які б були пов`язані з дійсними істотними труднощами у реалізації права позивача на звернення до суду з цим позовом у межах строку, встановленого законом.

Самі по собі посилання у позовній заяві на положення постанови Кабінету Міністрів України №500 від 17 червня 2020 року «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», якою у постанові Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» у пункті 1 цифри і слово « 22 червня» замінено цифрами і словом « 31 липня», тобто продовжено на всій території України дію карантину до 31 липня 2020 року, суд оцінює критично, адже такі не свідчать про поважність причин пропуску нею строку звернення до суду з цим позовом. Вказане не пов`язано безпосередньо з позивачем.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 карантин установлено з 12 березня 2020 року, тобто після винесення оскаржуваної у цій справі постанови від 06 лютого 2020 року.

Безпідставними є і посилання позивача у позовній заяві на положення пункту 3 Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України, якими передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема статтею 122 цього Кодексу, строки звернення до адміністративного суду продовжуються на строк дії такого карантину, оскільки вказана норма набрала чинності 02 квітня 2020 року, тобто після закінчення строку, протягом якого позивач мала можливість звернутися до адміністративного суду з цим позовом, не порушуючи його.

Отже, позивачем не наведено жодних доводів поважності причин пропуску строку звернення до суду, а також обставин, які унеможливили звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом протягом строку, встановленого пунктом 1 частини другої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відтак, вимога позивача про поновлення строку звернення до суду є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини першої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для залишення даної позовної заяви без руху.

Керуючись статтями 123, 169, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. У задоволенні вимоги ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду відмовити.

2. Позовну заяву ОСОБА_1 до Глибоцького районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови залишити без руху.

3. Встановити позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали шляхом подання позовної заяви у відповідності до вимог, встановлених статтею 161 Кодексу адміністративного судочинства України, та подання заяви про поновлення строку звернення до суду й доказів поважності причин його пропуску.

4. Роз`яснити, що в разі невиконання вимог ухвали і не усунення недоліків у вказаний строк позовна заява буде вважатися не поданою і буде повернута особі, яка її подала на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя О.П. Лелюк