Справа № 520/13232/19
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2020-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2020 р. Справа № 520/13232/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Русанової В.Б. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (суддя Мінаєва К.В.; м. Харків) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 року по справі № 520/13232/19

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також - відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у нездійсненні ОСОБА_2 нарахування та виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 04.01.2018 р. по 19.07.2019 р.;

- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 04.01.2018 р. по 19.07.2019 р.;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_2 компенсацію, передбачену Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" з 20.07.2019 р. по дату фактичної виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов обґрунтовано тим, що з 04.01.2018 р. позивач виключений зі списків особового складу Харківського обласного військового комісаріату, однак одноразову грошову допомогу при звільненні відповідач виплатив йому лише 19.07.2019 р. на виконання рішення суду у справі 520/11991/18. На звернення позивача із заявою про виплату йому середнього розміру грошового забезпечення за період з дати виключення зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 по дату виплати перерахованих видів грошового забезпечення, позивачу надано відповідь від 26.09.2019 в якій зазначено про відсутність підстав для нарахування середнього розміру грошового забезпечення, оскільки чинне законодавство з питань проходження військової служби, грошового забезпечення військовослужбовців не містить положень щодо виплат за затримку при звільненні. Оскільки відповідач при звільненні позивача несвоєчасно провів розрахунок належних до сплати коштів, позивач вважає, що ХОВК повинен нести відповідальність передбачену ст. 117 КЗпП України. Також позивач вважає, що відповідач повинен виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів за несвоєчасну виплату середнього заробітку з 20.07.2019 по момент фактичної виплати.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачем подано до суду відзив на адміністративний позов у якому зазначив, що Кодекс законів про працю України на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України не поширюється, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги позивача в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що саме з вини роботодавця - відповідача у справі, позивач був позбавлений можливості отримати належні йому кошти у строки визначені ст. 116 КЗпП України, що в силу приписів ст. 117 КЗпП України є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності шляхом виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними в справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 09.11.2017 року № 427 (по особовому складу) був звільнений з військової служби у відставку за ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» п.п.б) за станом здоров`я з посади військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_6 » з правом носіння військової форми у званні підполковник.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.01.2018 року №6 (по стройовій частині) позивач був виключений зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та направлений на військовий облік до Торецького МВК Донецької області. Згідно зазначеного наказу позивачу було виплачено: грошову допомогу на оздоровлення за 2017 рік, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, вихідну допомогу при звільненні за 30 років, премію, щомісячну надбавку за виконання особливо важливих завдань з урахуванням окладу за військовим званням та надбавку за вислугу років, додаткову щомісячну грошову винагороду, надбавку за роботу з таємними документами згідно з наказами Міністра оборони України №260 від 11.06.2008 року та №№44 від 27.01.2016 року.

Проте, при звільненні з військової служби з позивачем не було проведено в повному обсязі остаточний розрахунок: невірно було проведено розрахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, грошової допомоги на оздоровлення за 2017р., матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 р., а саме в дані виплати не було включено щомісячну додаткову грошову винагороду та індексацію.

Не погодившись з такими діями, позивач у 28.12.2018 року звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з відповідним позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.2019 року по справі № 520/11991/18 позов було задоволено в повному обсязі.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05.06.2019 року по справі № 520/11991/18 апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_3 було залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Отже, рішення ХОАС від 14.02.2019 року по справі № 520/11991/18 набуло чинності 05.06.2019 року.

Згідно рішення ХОАС від 14.02.2019 року по справі № 520/11991/18:

Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , Код ЄДР НОМЕР_1 ), які полягають у нездійсненні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, грошової допомоги на оздоровлення за 2017 р., матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 р. без урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_7 ( АДРЕСА_1 , Код ЄДР НОМЕР_1 ), здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, розміру грошової допомоги на оздоровлення за 2017 р., розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 р. з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації та здійснити виплату донарахованих сум даних додаткових видів грошового забезпечення.

Враховуючи положення ст. 14, ст. 255 КАС України відповідач добровільно провів перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні у відповідності до вказаного рішення суду 19.07.2019 року в розмірі 76087,06 грн. (за відрахуванням військового збору розмірі 1,5%).

23.09.2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату йому середнього розміру грошового забезпечення, за період з дати виключення зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 по дату виплати перерахованих видів грошового забезпечення по рішенню ХОАС від 14.02.2019 року по справі № 520/11991/18, оскільки такі дії відповідача були визнані судом протиправними. Також було зазначено в заяві, що нарахування та виплату середнього розміру грошового забезпечення відповідач мав здійснити самостійно.

26.09.2019 року позивач отримав відповідь відповідача на дане звернення за вих. № 1064/Ю від 25.09.2019 року, в якій зазначено, що підстав для нарахування середнього розміру грошового забезпечення немає, оскільки чинне законодавство з питань проходження військової служби, грошового забезпечення військовослужбовців не містить положень щодо виплат "за затримку при звільненні".

Не погоджуючись з зазначеною відповіддю відповідача позивач звернувся до суду для захисту свої прав.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що за наявності спірних правовідносин, які виникли вже після звільнення та проведення остаточного розрахунку та стосувались права на отримання належної звільненому позивачеві одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, розміру грошової допомоги на оздоровлення за 2017р., розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 р. з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання ХОВК нарахувати та виплатити ОСОБА_2 компенсацію, передбачену Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" з 20.07.2019 р. по дату фактичної виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки ця вимога є похідною від вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку у задоволенні якої судом відмовлено.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з таких підстав.

Спірні правовідносини у справі склались з приводу стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до статей 116, 117 КЗпП України, а також визначення дати звільнення. На стадії касаційного провадження спірним є питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом.

Статтею 47 КЗпП України встановлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно з статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, а також зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати з 20.07.2019 по дату фактичної виплати середнього заробітку.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно із частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України розтлумачив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що для середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені застосовуються положення статті 233 КЗпП України, а невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням та для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини третьої 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Матеріали справи свідчать, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.2019 по справі № 520/11991/18 було виконано відповідачем 19.07.2019 шляхом перерахування на рахунок позивача суми грошової компенсації у розмірі 76087,06 грн. (а.с. 23).

Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем проведено 19.07.2019 та саме з цієї дати починається перебіг тримісячного строку звернення до суду із даним позовом.

Подібні висновки щодо застосування строків звернення до суду з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені викладені у постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі 802/28/16-а, від 20 червня 2018 року у справі 823/761/17, від 25 липня 2019 року у справі №2140/1471/18, від 10 жовтня 2019 року у справі №369/10046/18, від 21 січня 2020 року у справі № 826/15879/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 420/2934/19, від 04 червня 2020 року у справі № 815/1606/18, від 09 червня 2020 року у справі № 420/5797/18, від 30 червня 2020 року у справі № 360/4889/19.

Натомість, позовну заяву подано позивачем 05 грудня 2019 року, тобто з порушенням тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України.

Дотримання строку звернення до суду з адміністративним позовом є однією з обов`язкових передумов ефективності адміністративних проваджень щодо строку розгляду адміністративних справ, оскільки захист прав, свобод та інтересів осіб безпосередньо залежить від меж їх реалізації у часі. Провадження в адміністративних судах, як спосіб захисту таких прав, базується на процесуальних принципах та забезпечується чітко регламентованими строками. Дотримання вказаних строків впливає на права та обов`язки учасників адміністративних правовідносин, спонукаючи їх до своєчасного здійснення наданих їм прав чи виконання покладених на них обов`язків.

Строк звернення до адміністративного суду - це строк, в межах якого особа, яка має право на позов, може звернутися до адміністративного суду для захисту своїх прав у публічно-правових відносинах або для реалізації владних повноважень.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог КАС України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного вчинення ними передбачених КАС України процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними і після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Посилання позивача на ч. 2 ст. 233 КЗпП України є безпідставним, оскільки зазначеною нормою передбачено, що саме на заробітну плату не розповсюджуються строки звернення до суду, проте у справі, що розглядається, йдеться про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені, який, як зазначалось, не входить до структури заробітної плати.

Також колегія суддів вважає неприйнятними доводи позивача про те, що про небажання відповідача поновлювати порушене право позивача він дізнався 26.09.2019 після отримання відповіді на своє звернення, оскільки будь-які об`єктивні чи суб`єктивні обставини не позбавляли позивача можливості звернутися до суду у визначені законом строки з відповідним позовом до відповідача, якщо позивач вважав, що його діями чи бездіяльністю порушуються права та законні інтереси позивача.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

За таких обставин та правового регулювання, а також за відсутності поважних підстав пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у нездійсненні ОСОБА_2 нарахування та виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 04.01.2018 р. по 19.07.2019 р. та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 04.01.2018 р. по 19.07.2019 р. підлягають залишенню без розгляду.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 компенсацію, передбачену Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" з 20.07.2019 р. по дату фактичної виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає, що вказана позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки вона є похідною від вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає залишенню без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нового судового рішення про залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у нездійсненні ОСОБА_2 нарахування та виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 04.01.2018 р. по 19.07.2019 р. та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 04.01.2018 р. по 19.07.2019 р., та відмови у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 229, 240, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 по справі № 520/13232/19 - скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у нездійсненні ОСОБА_2 нарахування та виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 04.01.2018 р. по 19.07.2019 р. та зобов`язання Харківського обласного військового комісаріату здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 04.01.2018 р. по 19.07.2019 р. - залишити без розгляду.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) В.Б. Русанова Т.С. Перцова