Справа № 1.380.2019.006219
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2020-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.006219 пров. № А/857/5704/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Бруновська Н.В.

суддя Глушко І.В.

секретар судового засідання Омеляновська Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі № 1.380.2019.006219 (головуючий суддя Кравців О.Р., м.Львів, проголошено 10:28:20, повне судове рішення складено 30 березня 2020 року) за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

25 листопада 2019 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі відповідач, ДМС України), третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі третя особа), в якій просив суд:

- - визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України №388-19 від 11.11.2019 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- - зобов`язати ДМС України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем, однак отримав відмову. Вважав рішення відповідача протиправним, формальним та прийнятим з порушенням норм чинного законодавства.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року позов задоволено частково:

визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №388-19 від 11.11.2019 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення №388-19 від 11.11.2019;

у задоволенні інших вимог позовної заяви відмолено.

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить апеляційний суд скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ДМС України зазначає що позивач є громадянином Російської Федерації, мусульманин, членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», яка рішенням Верховного Суду Російської Федерації від 14.02.2003 № ГКПИ 03-116, «Партія ісламського визволення («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі») визнана терористичною та її діяльність на території Російської Федерації заборонена. Під час співбесіди позивач повідомив, що в країні громадянської приналежності заявника його переслідували спецслужби та правоохоронні органи за його активну діяльність громадської організації «Союз Справедливих». Заявник надав постанову про виокремлення кримінальної справи від 16.09.2016, за якою стосовно позивача відкрито кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205.5 Кримінального кодексу Російської Федерації, тобто за діяльність в організації, яка на території Російської Федерації визнана терористичною. До моменту виділення постанови позивач проходив у такій як свідок.

Основна увага правоохоронних органів Російської Федерації спрямована на те, що позивач є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Заявник незаконно перетнув кордон в липні 2015, а звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 19.04.2020 чим порушив вимоги ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

Відповідач вважає, що ОСОБА_1 усвідомлював наслідки членства та діяльності у забороненій організації, тобто свідомо порушував чинне законодавство країни громадянської належності.

З огляду на викладене відповідач вважає, що ДМС України в повному обсязі дослідила матеріали особової справи шукача притулку та дійшла обґрунтованого висновку по відмову гр. Російської Федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а відтак вважає висновки суду першої інстанції щодо протиправності прийнятого рішення необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи

У відповідь на апеляційну скаргу позивач надіслав до суду відзив, в якому заперечує проти доводів та вимог скарги, зазначає, що підстав характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» як пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення, немає. Зазаначає, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність вищевказаної партії на території України. Стверджує, що управлінням СБУ у Львівській області не встановило жодних обставин, за наявності яких позивачі не можуть бути визнані біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, тобто членство позивачів у політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не може бути перешкодою при прийнятті відповідного рішення ДМС України. Окрім того ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявниками.

Позивач та представник третьої особи в судове в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду повідомлені у встановленому законом порядку.

Відповідач участь в судовому засіданні повноважного представника незабезпечив, натомість подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із веденням на території України карантину.

Колегія суддів, розглянувши клопотання про відкладення розгляду скарги відмовляє у задоволенні такого, та зазначає.

Поверхневі та загальні покликання на умови карантину зі сторони суб`єкта владних повноважень (апелянта) не можуть вважатися достатньою підставою для відкладення розгляду справи. Також рекомендація Ради суддів України (лист від 16.03.2020 №9-рс-186/20.) не вказує на припинення судами розгляду справ, а лише встановлює особливий режим судів України, який включає в себе, зокрема, розгляд справ в режимі відеоконференції, по можливості здійснення розгляду справи без участі сторін, в порядку письмового провадження, рекомендацію учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності за наявними у справі матеріалами.

В протилежному випадку відкладення розгляду справи без пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя в умовах карантину може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

Відсутність сторін у справі, належних чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до норми ст.205 цього Кодексу.

Згідно ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Махачкала, Республіка Дагестан, Російська Федерація, є громадянином Російської Федерації, за національністю лакець, за віросповіданням мусульманин. Вільно володіє лакською та російськими мовами.

Сімейний стан одружений. Зі слів заявника в країні походження здобув початкову та вищу освіту, а саме закінчив школу та Дагестанський державний інститут народного господарства за спеціальністю «Менеджмент управління». В країні громадянської належності заявник до 2016 займався підприємницькою діяльністю.

Зі слів позивача, він покинув Російську Федерацію в липні 2016, кордон перетнув нелегально, поза пунктом пропуску. Спершу прямував до міста Києва, згодом переїхав у м. Одесу де проживав більше одного року, пізніше проживав у м. Дніпро, а на початку квітня 2019 року переїхав у м. Львів, де і звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник вказав, що він є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», а також громадської і правозахисної організації «Союз Справедливих» та на даний час є фігурантом сфабрикованої правоохоронними органами Російської Федерації кримінальної справи та знаходяться у федеральному розшуку на території Російської Федерації за його релігійні переконання та політичні погляди. Прибув в Україну через страх бути ув`язненим за його релігійні переконання.

Позивач документований довідкою ГУ ДМС України у Львівській області про звернення за захистом в Україні №010209 від 19.04.2019 /Т.1, арк.спр.101/.

14.05.2019 ГУ ДМС України у Львівській області складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /Т.1, арк.спр.110/.

14.05.2019 ГУ ДМС України у Львівській області розпочато процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту на виконання наказу «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» №121.

Матеріалами особової справи №2019LV0009 підтверджено, що раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до територіальних органів ДМС ОСОБА_1 не звертався.

Згідно з відповіддю начальника сектору міжнародного співробітництва Головного управління Національної поліції у Львівській області від 23.09.2019 згідно з базою даних Генерального секретаріату Інтерполу вказана особа значиться в обліках ГС Інтерполу за скоєння злочинів терористичного характеру, країна ініціатор розшуку Російська Федерація з метою арешту. Дата скоєння злочинів з 01.01.2020 по 05.10.2016, дата внесення в БД «Інтерпол» - 02.08.2018.

Управління Служби безпеки України у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області від 15.05.2019 та за наслідками проведеної перевірки не отримало відомостей, які б підтверджували факт необхідності визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту. Разом з тим, в Управлінні відсутня інформація щодо можливого його переслідування як члена « ІНФОРМАЦІЯ_2 » і активного учасника антиурядових акцій протесту та відповідно політичного переслідування збоку правоохоронних органів Російської Федерації.

28.08.2019 ГУ ДМС України у Львівській області сформовано висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 (Справа №2019LV0009), з покликанням на п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з додатком до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.10.2019 Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, вказано, зокрема, що з врахуванням обставин, вказаних у вказаному додатку, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв`язку із недоведеністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через застосування щодо нього смертної кари або вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, повадження чи покарання, доцільно прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /Т.1, арк.спр.56-63/.

11.11.2019 ДМС України прийнято рішення №388-19, яким підтримано висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову громадянину Російської Федерації у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Про зазначене рішення позивача повідомлено повідомленням №69 від 19.11.2019, яке скеровано разом із листом від 19.11.2019.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, вважаючи його таким, що порушує його права, ОСОБА_1 звернувся до суду за їх захистом та відновленням.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне рішення ДМС України від 11.11.2019 за №388-19 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності (зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)), визначеним у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак порушують права та законні інтереси позивачів, які підлягають ефективному судовому захисту шляхом визнання протиправними та скасування таких рішень. Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту слід зазначити не підлягає задоволенню, оскільки суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи за нього інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, а відтак належним способом захисту є зобов`язання відповідача повторно розглянути позивача з врахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Колегія суддів апеляційного адміністративного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступні міркування.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (надалі - Закон № 3671-VI), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

За приписами пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 5 Закону №3671-VI, відповідно до частини п`ятої якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців (надалі - УВКБ ООН) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI визначено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону №3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п`ята статті 10 Закону №3671-VI).

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Судом встановлено, що основною причиною звернення за захистом в Україні позивач вказує обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Як на доказ того, що в РФ порушуються права мусульман та членів "ХТІ" позивач посилається на ряд публікацій у мережі Інтернет про те, що мусульман та членів "ХТІ" переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях ув`язнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, б`ють та застосовують тортури), а саме:

- щорічний звіт Комісії США по свободі віросповідання в країнах світу, 2016 г.: Россия, 02.05.2016: http://www.refworld.org.ru/docid/5943d7264.html.

- Міжнародна Амністія (Amnesty International), Доповідь Amnesty International 2016/17: Права людини в сучасному світі, 22.02.2017:

http://www.refworld.org.ru/docid/5901b0cc4.html.

- радіо "Свобода", в Дагестані закрили ще одну мечеть, 06.12.2015:

http://www.refworld.org.ru/docid/5614 dе2f4. html.

Також, представник позивача надав до суду публікації з правозахисного центру «Меморіал», судову практику та інші докази, що в своїй сукупності дають підставу суду дійти висновку, що у позивача існують об`єктивні побоювання за своє життя, свободу та здоров`я.

Встановлені судом обставини свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіштовхнутися позивач у разі його повернення в Росію.

Крім того, під час співбесід 11 травня 2019 року, 27 червня 2019 року, та 08 жовтня 2019 року, та в анкеті позивач ствердив, що в країні походження проти нього порушена кримінальна справа за ч.2 ст.205.5 КК РФ (участь в терористичній організації) «Хізб ут-Тахрір аль Ісламі».

На підтвердження вказаних аргументів ГУ ДМС України у Львівській області надано копію постанови старшого слідчого по органах ОВС слідчого відділу УФСБ Росії по Республіці Дагестан про виділення кримінальної справи від 16 вересня 2016 року, зі змісту якої вбачається, що позивачу інкриміновано участь в терористичній організації «Хізб-ут-Тіхрір аль Ісламі, та активна участь у її складі шляхом чинення узгодженої прихованої антиросійської, антиконституційної діяльності у виді пропагандистської роботи серед населення, схиляння жителів до участі у згаданій організації, шляхом впливу на їх релігійні почуття та заоохчення вивчення праць Хізб-ут-Тіхрір аль Ісламі.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в листопаді 2013 вступив в силу Федеральний Закон №302-Ф3 «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації» від 02.11.2013, який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства Російської Федерації (ст. 205-5 Кримінального кодексу Російської Федерації). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ч. 1 ст. 205-5) передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ч. 2 ст. 205-5) позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

В травні 2014 року вступив в силу Федеральний Закон №130-Ф3 «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації» від 05.05.2014, який передбачає, в тому числі, посилення відповідальності за ч. 1 ст.205-5 Кримінального кодексу Російської Федерації, яка згідно нової редакції може включати довічне ув`язнення.

Також посилена відповідальність за ст. 282-2 і ст. 205-1 Кримінального кодексу Російської Федерації, які застосовувалися раніше у справах щодо учасників «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Тим самим законом до осіб, які вчинили злочин за ст. 205-5 Кримінального кодексу Російської Федерації і деяким іншим, не застосовуються строки давності і не може бути призначено покарання нижче нижчої межі покарання, передбаченого вказаними статтями.

Окрім того, позивач ствердив, що у ФСБ є списки людей, котрих вони планують ув`язнити. Водночас, як показує практика, людей з «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», котрих арештовувала Федеральна служба Російської Федерації, в подальшому садили до в`язниці.

Аналізуючи ситуацію з дотриманням прав людини в Російській Федерації, суд дійшов висновку, що у випадку повернення позивача до країни громадянської належності його життю, здоров`ю, гідності та свободі, буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні та релігійні причини.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позивач не є біженцем, оскільки не переслідується за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, однак потребує додаткового захисту як особа, яка була змушена залишити країну походження внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, тобто, тривалого ув`язнення через участь у забороненій на території РФ партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності позивач зазнавав переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Оскільки загальна ситуація з правами людини в РФ після залишення її позивачем не покращилася то суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення до Росії.

При цьому, судом не встановлено умов, які перешкоджають наданню позивачу правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачених ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд звертає увагу, що Державна міграційна служба України при повторному розгляді заяви позивача не врахувала висновків суду, натомість рішенням від 22.08.2019 № 291-19 відповідач повторно відмовив з тих же причин у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, які потребує додаткового захисту.

Приймаючи оскаржене рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколі співбесіди, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Російській Федерації й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд дійшов висновку, що відповідач, ДМС України, безпідставно погодився з висновками відповідача, ГУ ДМС України у Львівській області, про відсутність встановлених п.п. 1 та 3 ч. 1 ст. 1 Закону України № 3671-VI умов для визнання позивача біженцем або особами, які потребують додаткового захисту, що призвело до прийняття оскарженого рішення від 22.08.2019 № 291-19 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На переконання суду, така відмова не відповідає міжнародним принципам, так як позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем ці факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявника.

Згідно із частиною третьою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналізуючи зазначені норми законодавства та встановлені у справі обставини, колегія суддів апеляційного суду вважає, що вказані вище умови при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем у повному обсязі дотримані не були; а невстановлення всіх обставин щодо ситуації в країні походження позивача, наявності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні походження та існування загрози для його життя, як таких, що мають суттєве значення для прийняття рішення, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків відповідача про відсутність підстав для надання позивачу додаткового захисту.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позову.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі № 1.380.2019.006219 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді Н. В. Бруновська
І. В. Глушко
Повне судове рішення складено 28 липня 2020 року.