Справа № 480/4114/20
Суддя: Є.Д. Кравченко
Дата ухвалення: 2020-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2020 р. Справа №480/4114/20

Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кравченка Є.Д., розглянувши в порядку спрощеного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Сумський слідчий ізолятор" про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації та середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Державної установи "Сумський слідчий ізолятор" (далі - відповідач), в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Сумський слідчий ізолятор» щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна;

- стягнути з Державної установи «Сумський слідчий ізолятор» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 16433,21 грн. та середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 06.12.2018 по день ухвалення судового рішення у розмірі 278420,57 грн.;

- стягнути на користь ОСОБА_1 витрати понесені на сплату судового збору та витрати на правову допомогу в розмірі 5000 (п`ять) тисяч гривень за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Сумський слідчий ізолятор».

Свої вимоги позивач мотивує тим, що після його звільнення зі служби відповідачем не проведено з ним остаточний розрахунок, а саме: не виплачено грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна. У травні 2020 року позивач через свого адвоката звернувся до Державної установи "Сумський слідчий ізолятор" з вимогою щодо нарахування та виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, але отримав відмову, яку вважає протиправною та необґрунтованою, оскільки право позивача на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно передбачено чинним законодавством. Крім того, у зв`язку із не проведенням повного розрахунку при звільненні позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки такого розрахунку за період з 06.12.2018 по день ухвалення судового рішення у розмірі 278420,57 грн.

Ухвалою суду від 07.07.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідач подав до суду відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечує та зазначає, що позивач не звертався до Державної установи "Сумський слідчий ізолятор" з заявою при звільненні про виплату йому грошової компенсації замість неотриманого під час проходження служби речового майна, а тому відсутні підстави для виплати вказаної компенсації. Також, державна установа "Сумський слідчий ізолятор" вживала всіх дієвих заходів, які були направлені на реалізацію прав позивача на отримання грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна. Крім того, відповідач вважає, що відсутні підстави для притягнення його до відповідальності за затримку розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України, оскільки у даному випадку мова не йде про компенсацію працівнику втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати.

Суд, перевіривши наявні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у Державній установі "Сумський слідчий ізолятор" до 05.12.2018.

Наказом Державного секретаря, керівника секретаріату, Державного секретаря Міністерства юстиції України від 05.12.2018 "Про звільнення" № 4553/к звільнено 06 грудня 2018 року з Державної кримінально-виконавчої служби України підполковника внутрішньої служби Поповича Олександра Юрійовича з посади начальника державної установи «Сумський слідчий ізолятор» за власним бажанням відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с. 5).

Через свого адвоката Шестова А.В. позивач звертався до Державної установи "Сумський слідчий ізолятор" із заявою про отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, у відповідь на яку відповідач листом від 26.05.2020 № 14/07-3627/16-20 повідомив, що на день звільнення, як і на день звернення кошторисні призначення для виплати за належне речове майно ОСОБА_1 в державній установі "Сумський слідчий ізолятор" відсутні, у зв`язку з цим кошти не були виплачені. За наявності кошторисних призначень ОСОБА_1 негайно буде проведена виплата на підставі довідки встановленого зразка про вартість речового майна, що належить до видачі (а.с. 6).

Згідно із довідкою Державної установи "Сумський слідчий ізолятор" від 05.12.2018 № 15, розмір грошової компенсації вартості за не отримане ОСОБА_1 речове майно складає 16433,21 грн. (а.с. 7).

Під час звільнення грошову компенсацію замість належних до видачі предметів речового майна за час проходження служби не було виплачено 06.12.2018, що не заперечує відповідач у відзиві.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з наступного.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578 затверджений Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (далі по тексту - Порядок), який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.

Пунктом 23 Порядку визначено, що грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається ДПтС відповідно до їх закупівельної вартості.

За приписами пункту 27 Порядку під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

Відповідно до п. 60 Порядку для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.

Згідно довідки Державної установи "Сумський слідчий ізолятор" від 05.12.2018 № 15про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, загальна сума компенсації позивачу складає 16433,21 грн. Отже на час звільнення позивача зі служби він мав право на грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна, які він не отримав в період проходження служби.

Посилання відповідача на абз. 2 п. 22 Порядку, як на підставу невиплати грошової компенсації, у зв`язку з відсутністю коштів є необґрунтованими, оскільки пункт 22 Порядку регулює порядок виплати грошової компенсації за речове майно не звільненим особам, а тим, хто продовжує службу.

Доводячи необґрунтованість позовних вимог, відповідач вказує на відсутність коштів та той факт, що бюджетні асигнування на компенсацію за речове майно установі виділені не були. Вказані доводи не ґрунтуються на нормах законодавства, яке регулює спірні правовідносини, оскільки виплата компенсації при звільненні не поставлена в залежність від наявності бюджетних асигнувань на відповідні цілі, а відтак не може бути підставою позбавлення позивача визначеного законом права на компенсацію вартості речового майна.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, державні органи не вправі посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов`язань і виправдання своєї бездіяльності, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Кечко проти України", "Сук проти України").

Також, Європейський суд з прав людини у справах "Ромашов проти України", "Шевченко проти України" зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 15.05.2012 у справі №11/446.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007).

У рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Щодо посилання відповідача на те, що позивач перед звільненням не звертався з рапортом про нарахування йому грошової компенсації замість неотриманого під час проходження служби речового майна є необґрунтованим, оскільки за наявності такого права у особи відповідач зобов`язаний на момент звільнення позивача здійснити з ним повний розрахунок, у тому числі нарахувати та виплатити у відповідності до вимог чинного законодавства таку компенсацію.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірності невиплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Державної установи «Сумський слідчий ізолятор» щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна та стягнення з Державної установи «Сумський слідчий ізолятор» на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 16433,21 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за несвоєчасно проведений розрахунок при звільненні, суд зазначає, що ані Законами України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України", "Про Національну поліцію", ані Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 р. № 114, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні особи з Державної кримінально-виконавчої служби України.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на осіб рядового та начальницького складу кримінально-виконавчої служби стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового та начальницького складу кримінально-виконавчої служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Суд зазначає, що в межах цих правовідносин спірним є питання наявності у позивача права на стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, право на стягнення якого, як вважає позивач, виникло у зв`язку з невиплатою грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні зі служби.

Відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 09.02.2018 № 326/5, грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Таким чином, компенсація за неотримане речове майно не входить до грошового забезпечення осіб рядового та начальницького складу кримінально-виконавчої служби, оскільки, закупівля речового майна здійснюється незалежно від виплати грошового забезпечення і лише при незабезпеченні особи речовим майном, відповідно до п. 27 Порядку № 578 здійснюється виплата грошової компенсації.

Тобто, компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні осіб рядового та начальницького складу кримінально-виконавчої служби.

Таким чином, предметом цього адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що не входить до структури заробітної плати (грошового забезпечення).

Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 р. по справі № 620/1982/19 (провадження № К/9901/33237/19).

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує вказані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.

Крім того, згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з Державної установи «Сумський слідчий ізолятор» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 06.12.2018 по день ухвалення судового рішення у розмірі 278420,57 грн.

Щодо вимог позивача про відшкодування на його користь витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 3 ст. 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 КАС України).

З огляду на викладене, суд, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, виходить зі складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), надання до суду доказів, які стосуються спірних правовідносин.

Судом встановлено, що на підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано: договір про правову допомогу від 13.05.2020 № 14-20 (а.с. 25), додаткову угоду від 23.06.2020 (а.с. 26) ордер № 1004667 (а.с. 23), опис виконаних робіт (а.с. 27), квитанцію від 26.06.2020 (а.с. 28).

Як вбачається із опису виконаних робіт, адвокатом надано, а позивачем прийнято і оплачено наступні послуги:

- аналіз документів - 200,00 грн.;

- надання усних консультацій - 200,00 грн.;

- підготовка та направлення адвокатського запиту - 400,00 грн.;

- аналіз судової практики - 200,00 грн.;

- підготовка позовної заяви - 2500,00 грн.;

- представництво інтересів в суді - 1500,00 грн.

Загальна сума вартості робіт - 5000,00 грн.

Щодо правничої допомоги при підготовці позовної заяви, суд погоджується із заявленою до відшкодування сумою у розмірі 2500,00 грн. з огляду на категорію справи, обсяг та характер зібраних доказів.

Водночас, суд не вбачає підстав для відшкодування витрат на оплату послуг з аналізу документів, надання усних консультацій, аналізу судової практики.

На думку суду, такі послуги за своєю суттю охоплюються послугою з правничої допомоги при підготовці позовної заяви, а тому не підлягають відшкодуванню в окремому порядку. Крім того, позивачем не було надано належних доказів отримання таких послуг, детального опису цих послуг, а саме не вказано, аналіз яких документів було проведено, по яким питанням надавались консультації.

Також, суд вважає непідтвердженими витрати на оплату послуги з підготовки та направлення адвокатського запиту, оскільки в матеріалах справи такий адвокатський запит відсутній, що позбавляє суд можливості оцінити його зміст, встановити чи пов`язаний він з захистом прав позивача у даній справі.

Не підлягають відшкодуванню й витрати на оплату послуги з представництва інтересів в суді, оскільки дана справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, адвокат не брав участі у судових засіданнях.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем належним чином підтверджено понесення судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, у загальній сумі 2500, 00 грн.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що судом було задоволено дві із трьох вимог позивача, суд вважає за необхідне стягнути на його користь витрати на оплату правової допомоги у розмірі 1666,67 грн.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи "Сумський слідчий ізолятор" про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації та середнього заробітку - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Сумський слідчий ізолятор» щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна.

Стягнути з Державної установи «Сумський слідчий ізолятор» (40002, м. Суми, проїзд Гайовий, 19, ідентифікаційний код 08565090) на користь ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 16433 (шістнадцять тисяч чотириста тридцять три) грн. 21 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Сумський слідчий ізолятор» (40002, м. Суми, проїзд Гайовий, 19, ідентифікаційний код 08565090) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) витрати на правову допомогу у розмірі 1666 (одна тисяча шістсот шістдесят шість) грн. 67 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.Д. Кравченко