Справа № 620/888/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/888/20 Суддя першої інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2020 року громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі - Відповідач, УДМС в Чернігівській області) про:

- визнання неправомірним та скасування наказу УДМС в Чернігівській області від 24.02.2020 року №17 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язання Відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно Позивача.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.04.2020 року у задоволенні позову відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивач надав неузгоджену інформацію щодо місця його проживання, не підтвердив, що є християнином, зазначив, що виїхав з країни громадянської належності з метою навчання та не бажає повертатися через відсутність житла, а тому, враховуючи що із заявою про надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувся після встановлення уповноваженими органами факту порушення правил перебування ОСОБА_1 на території України, оскаржуваний наказ відповідає законодавчо визначеним вимогам.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом першої інстанції не було надано належну оцінку жодним доводам ОСОБА_1 , викладеним у позовній заяві, а саме: щодо побоювань стати жертвою переслідувань у країні громадської належності у зв`язку з віросповіданням; щодо незабезпечення перевірки уповноваженою особою УДМС в Чернігівській області інформації по країні походження заявника; щодо безпідставного неврахування Відповідачем інформації, викладеної у повідомленні МЗС України про терористичну загрозу в Нігерії.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 29.07.2020 року.

У відзиві на апеляційну скаргу УДМС в Чернігівській області просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що жодних доказів особистого переслідування чи погроз переслідування у країні громадянської належності Позивачем не надано. Крім того, наголошує, що у своїх показаннях ОСОБА_1 зазначив, що виїхав з Федеративної Республіки Нігерія з метою навчання і не бажає повертатися у зв`язку з відсутністю житла, що вказує на наявність ознак економічної міграції. Підкреслює, що протягом тривалого часу Позивач перебував на території України та із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувся вперше після поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд вимоги останньої задовольнити повністю.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 , 1982 року народження, є громадянином Федеративної Республіки Нігерія, неодружений, за національністю - нігерієць, за віросповіданням - християнин/мусульманин (а.с. 34-35).

Судом першої інстанції також встановлено, 10.04.2019 року за порушення правил перебування на території України Соснівським районним відділом у м. Черкаси Головного Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області було прийнято рішення №10 про примусове повернення позивача за межі України та зобов`язано ОСОБА_1 залишити територію України в строк до 05.05.2019 року.

Надалі, рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 07.11.2019 у справі №712/14345/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2019 року, ОСОБА_1 примусово видворений за межі території України із поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, Державної міграційної служби України (а.с. 63-68).

04.02.2020 року, перебуваючи у Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, Позивач звернувся до УДМС у Чернігівській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 30-35). У заяві як причину прохання надати статус біженця Позивач зазначив, що через кризу в Нігерії, яка забрала життя його батьків, та знищення приватної власності.

У ході співбесіди 17.02.2020 року Позивач вказав, метою виїзду з Федеративної Республіки Нігерія уникнення кризи та проблем, пов`язаних з боротьбою між християнами та мусульманами. При цьому зазначив, що під час проживання в Лагосі після переїзду з Кано у нього не було проблем. Вказав, що немає засобів для проживання у Нігерії, а тому не хоче туди повертатися, у той час як метою прибуття до України було отримання освіти (а.с. 75-83).

УДМС в Чернігівській області 24.02.202 року за результатами розгляду справи було складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту по справі №2020CN0003 громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 (а.с. 92-98). У висновку зазначено про доцільність відмови Позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визначання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, зазначені у пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону.

Наказом УДМС в Чернігівській області від 24.02.2020 року №17 (а.с. 99) зазначений висновок підтримано та відмовлено Позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про прийняття зазначеного наказу ОСОБА_1 направлено повідомлення №100 (а.с. 100).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 1, 5, 7, 8, 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженого наказом МВС України від 07.09.2011 року №649, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам та проаналізувавши інформацію, зафіксовану, зокрема, у протоколі співбесіди з Позивачем, суд першої інстанції, прийшов до висновку про обґрунтованість прийнятого наказу про відмову в оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 6 зазначеного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Статтею 8 Закону визначено порядок попереднього розгляду заяв.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Як було встановлено раніше та вбачається з матеріалів справи, Позивачу було відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку УДМС в Чернігівській області, який підтверджено оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції, що заява Позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Так, як вбачається із пояснень, які позивач надав під час співбесіди, причиною небажання ОСОБА_1 повертатися в країну громадянської належності є його побоювання зазнати переслідувань через релігійні переконання (сповідування християнства), зокрема, з боку терористичної організації Боко-Харам, яка здійснювала вбивства в регіоні Кану . Позивач зазначав, що у зв`язку із сповідуванням християнства у листопаді 2004 року мусульманами були вбиті його батьки, які проживали разом з ним у регіоні Кану.

Разом з тим, аналізуючи інформацію по країні громадянської належності позивача у співвідношенні із наданою ним інформацією, було встановлено, що в місті Кано дійсно відбулося насилля по відношенню до християн з боку мусульман. Водночас, на відміну від тверджень Позивача, такі акти насильства мали місце у травні 2004 року, а не в листопаді 2004 року, і нові випадки насильства протягом року не відбувалися.

Крім того, у заяві і при заповненні реєстраційного листка позивач вказав місцем свого народження та проживання місто Кано, Федеративна Республіка Нігерія. Під час співбесіди ОСОБА_1 зазначав, що народився у Кано та після смерті батьків у 2004 році переїхав до міста Лагос.

Проте, відповідно до копії паспорта Позивача, місце його народження - місто Лагос (а.с. 42), що свідчить про неузгодженість інформації, наданої ним про місце свого народження.

Поряд з викладеним, у ході співбесіди ОСОБА_1 зазначив, що після смерті батьків він не отримав будь-якої допомоги, у тому числі і місця для ночівлі, тому йому довелося три місяці жити в мотопарку.

Однак, за інформацією Доповіді Human Rights Watch «Помста заради релігії. Цикл насильства в Плато та Кано» в даному регіоні Федеративної Республіки Нігерія відомо тільки про випадки насильства через релігійні переконання, що відбулися в травні 2004 року і тривали протягом двох днів. Після подій у травні 2004 року в Кано відбулося масове переміщення християн, які отримали можливість тимчасово проживати в місцях для внутрішньо переміщених осіб, зокрема, на території поліцейських і військових казарм, що спростовує твердження позивача про відсутність у нього допомоги та прихистку після смерті його батьків протягом трьох місяців.

Викладене, у свою чергу, дає підстави погодитися з твердженням УДМС в Чернігівській області про те, що наявні обґрунтовані підстави вважати, що Позивач народився і проживав у Лагосі , а не в Кано , що спростовує його твердження про смерть батьків у Кано внаслідок переслідувань через релігійні переконання.

Окремо під час співбесіди ОСОБА_1 зазначав, що сповідує християнство. Однак, аналіз змісту протоколу співбесіди від 17.02.2020 року дає підстави вважати надані ним відповіді на питання релігійного характеру непослідовними і такими, що свідчать про необізнаність Позивача з християнством. Так, зокрема, спочатку Позивач вказує, що відвідував християнську церкву у країні громадянської належності, але в кінці співбесіди зазначив, що у Федеративній Республіці Нігерія він католицьку церкву не відвідував, а відвідував православну церкву, хоча є католиком.

Колегія суддів погоджується з акцентуванням уваги судом першої інстанції на те, що стосовно Позивача відсутні будь-які фактичні дані про те, що йому загрожує смертна кара чи приведення її до виконання у Федеративній Республіці Нігерія. Так, як вбачається зі змісту вже згаданого вище протоколу співбесіди, ОСОБА_1 зазначив, що жодних випадків переслідування або дискримінації, випадків насильства через внутрішній збройний конфлікт чи терористичний акт під час проживання у місті Лагос він не зазнав. Катування чи тортури до нього не застосовувались.

У свою чергу, у доповіді Amnesty International повідомляється, що у грудні 2017 року в країні громадянської належності ОСОБА_1 набув чинності закон «Про боротьбу з тортурами», який забороняє тортури та катування і передбачає кримінальну відповідальність за їх застосування. Вищезазначена доповідь не містить відомостей стосовно наявності у Федеративній Республіці Нігерія загрози життю людей з причин загальнопоширеного насильства в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

Позивач стверджує про існування загрози його життю з боку терористичної організації Боко-Харам, однак доповідь Amnesty International містить інформацію стосовно нападів вказаної організації на цивільне населення Федеративної Республіки Нігерія лише у регіоні в басейні озера Чад (а.с. 86-89), у якому ОСОБА_1 не проживав, з огляду на що загроза для нього зазнати насилля від дій даної терористичної організації відсутня.

Також, як було встановлено раніше, ОСОБА_1 виїхав з Федеративної Республіки Нігерія з метою навчання, до країни громадянської належності не бажає повертатися, оскільки не має там житла, тобто з економічних міркувань.

У свою чергу, пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців відповідно до Конвенції і Протоколу 1967 року дозволяє відрізнити поняття мігранта від біженця, а саме: якщо особа, добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що Позивач протягом тривалого часу нелегально перебував на території України (з 2007 року або за іншими ним же наданими даними - 2014 року), де неофіційно працював (на будівництві, вантажником, барменом), і не бажає повертатись до країни громадянської належності через відсутність там житла та складність знайти роботу.

Також суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що ОСОБА_1 звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тільки 04.02.2020 року та лише після набрання законної сили рішенням суду про його примусове видворення (а.с. 63-68).

Враховуючи наведене, судова колегія вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що Позивачем не надано відомостей у достатньому обсязі щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками, а виїзд ОСОБА_1 з Федеративної Республіки Нігерія через причини особистого характеру не дозволяють відносити його до категорії «біженець».

Посилання Апелянта на загальну ситуацію у Федеративній Республіці Нігерія не може саме по собі слугувати підставою для безумовного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності ОСОБА_1 буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання, не зазнає переслідувань у розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону, а тому суд погоджується із позицією УДМС в Чернігівській області, що у нього відсутні підстави для визнання Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Твердження ОСОБА_1 про те, що безпосередньо Міністерство закордонних справ України вказує на наявність ризиків здійснення терористичних атак у Нігерії, а відтак висновок УДМС в Чернігівській області про відсутність підстав для оформлення Позивачу документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, судова колегія вважає безпідставним, оскільки, по-перше, відомості МЗС України вказують на недавні терористичні випадки у північній частині країни, у той час як останні роки перед залишенням країни громадянської належності ОСОБА_1 проживав на півдні у місті Лагос, по-друге, інформація щодо загроз викрадення та пограбування вказана щодо іноземців, які можуть здійснюватися з фінансовою, політичною або терористичною метою.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено та підписано « 29» липня 2020 року.