Справа № 580/4092/19
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2020-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/4092/19 Суддя (судді) першої інстанції: П.Г. Паламар
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Суркової Д.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Департамента з питань виконання кримінальних покарань про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач, апелянт, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що має право на нарахування та виплату одноразової грошової допомоги на підставі поданих ним документів, проте відповідач відмовив у цьому.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відмова в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з втратою працездатності на 35% та настанням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби є незаконною, оскільки нормативно-правовими актами, які регулюють дані відносини, не передбачено обмеження строку звернення з відповідною заявою. До того ж, застосування до спірних правовідносин положень Інструкції щодо заповнення форм первинної облікової документації, що використовується в медико-соціальних експертних комісіях, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 30 липня 2012 року №577, є помилковим, оскільки на момент встановлення позивачу інвалідності зазначена Інструкція ще не була прийнята.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року №20 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України ліквідовано та утворено Департамент з питань виконання кримінальних покарань.

У зв`язку з викладеним, суд вважає за необхідне замінити Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України його правонаступником - Департаментом з питань виконання кримінальних покарань (далі - відповідач, апелянт, Департамент), для якого відповідно до статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

У відзиві на апеляційну скаргу Департамент зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Наголошує на тому, що вимога про виплату страхової суми може бути заявлена протягом трьох років з дня страхової події. У зв`язку з тим, що позивачем зазначений строк пропущений, підстави для виплати одноразової грошової допомоги відсутні.

Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження згідно пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з таких підстав.

Судом установлено, що наказом від 29 вересня 2000 року позивача звільнено з органів кримінально-виконавчої системи за статтею 64 пунктом «б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Згідно довідки Черкаської обласної МСЕК № 1 серія 2-18 АВ за № 002972 від 05 жовтня 2000 року позивачу встановлено 35% ступеня втрати професійної працездатності станом на 29 вересня 2000 року у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із проходженням служби в органах внутрішніх справ.

05 жовтня 2000 року позивачу Черкаською обласною медико-соціальною експертизою встановлена ІІІ група інвалідності у зв`язку з проходженням служби в органах внутрішніх справ (довідка серії 2 ЧК № 032701).

28 лютого 2008 року відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серія 6 ЧК №120914 Уманської міжрайонної медико-соціальної експертизи позивачу встановлена ІІ група інвалідності на підставі захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

28 жовтня 2019 року позивач звернувся із письмовою заявою до начальника Уманської виправної колонії №129 про підготовку та направлення до Міністерства юстиції України документів для виплати йому одноразової грошової допомоги по інвалідності, отриманої внаслідок захворювання в період проходженням служби.

Згідно протокола №26-19 від 22 листопада 2019 року засідання комісії Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, позивачу відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги. Підставою для такого рішення стало те, що на дату звільнення позивача з органів кримінально-виконавчої системи з 30 вересня 2000 року, на нього розповсюджувалось Положення про порядок і умови державного обов`язкового особистого страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1991 року №59, згідно пункта 3 якого вимоги про виплату страхової суми застрахований або його спадкоємці можуть пред`явити страховику протягом трьох років з дня страхової події. Також до пакета документів для призначення одноразової грошової допомоги надана частина довідки МСЕК серії 2-18 АВ №002972, яка призначається застрахованому, а не страховику.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до відповідача поза межами строку, встановленого законом для реалізації права на одержання одноразової грошової допомоги при первинному встановленні інвалідності. Також позивач не надав відповідний пакет документів, який передбачений пунктом 6 Порядка та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, зветрдженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року №707.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, з наступних підстав.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 5 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII, який набрав чинності 7 листопада 2015 року, визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про міліцію».

Відповідно до пункта 15 зазначеного розділу право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

До набрання чинності згаданим Законом порядок виплати одноразової грошової допомоги регулювався нормами статті Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1993 року №565-ХІІ (далі - Закон України №565-ХІІ).

Відповідно до статті 23 Закону України №565-ХІІ у редакції на час встановлення позивачу інвалідності II групи, у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

На виконання наведеної правової норми Закону України №565-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою №707 затвердив Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції (далі - Порядок № 707).

За змістом пункта 1 Порядку № 707 одноразова грошова допомога (далі - грошова допомога) виплачується у разі установлення інвалідності, яка настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення такого строку внаслідок захворювання або нещасного випадку, що сталися під час виконання службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю, у розмірі чотирирічного грошового забезпечення - інвалідам II групи.

Пунктами 3 і 5 цього ж Порядку встановлено правила обчислення розміру грошової допомоги і визначено перелік документів, які необхідно подати до органу внутрішніх справ за місцем проходження служби.

Абзацами 1, 2 пункта 7 Порядку № 707 визначено, що орган внутрішніх справ, у якому проходив службу працівник міліції, подає МВС у семиденний строк з дня реєстрації документів висновок щодо можливості проведення грошової допомоги разом з документами, зазначеними у пунктах 4 і 5 цього Порядку, копією висновку службового розслідування за фактом поранення (контузії, травми або каліцтва) такого працівника, установлення групи інвалідності чи загибелі (смерті). МВС у десятиденний строк приймає рішення про призначення виплати і надсилає його разом із документами, зазначеними у пунктах 4 і 5, органу внутрішніх справ, у якому проходив службу працівник міліції, для проведення виплати.

Водночас, абзацом 5 цього ж пункту Порядку № 707 передбачено, що працівник міліції, у разі його загибелі (смерті) члени його сім`ї, а в разі їх відсутності - його батьки та утриманці можуть пред`явити МВС вимоги щодо виплати грошової допомоги протягом трьох років з дня настання події, що дає право на отримання такої допомоги.

Оскільки позивач звернувся за призначенням грошової допомоги після спливу строку, встановленого вищевказаним пунктом Порядка № 707, місцевий суд дійшов висновку про відсутність у нього права на одержання спірних коштів.

Разом з тим, згідно з положеннями частини 1 статті 6, частин 1 і 3 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Частина 6 статті 23 Закону України №565-ХІІ не обмежує у часі можливість реалізації працівником міліції права на одержання одноразової грошової допомоги у разі інвалідності, що настала пізніше ніж через три місяці після звільнення його зі служби внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ.

Натомість, абзац 5 пункту 7 Порядку № 707 по іншому врегульовує наведене питання обмежуючи право на одержання грошової допомоги, передбачене вищевказаною статтею Закону України №565-ХІІ строком, тобто фактично звужує зміст цього права.

Ураховуючи принцип пріоритетності законів над підзаконними актами, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку право на звернення позивача з заявою на призначення і виплату грошової допомоги не може бути обмежено будь-яким строком, оскільки це не передбачено Законом України №565-ХІІ, який має вищу юридичну силу порівняно із Порядком № 707.

Більше того, спірні кошти, про стягнення яких просить позивач, за своєю суттю є компенсаційною виплатою, яка спрямована на відшкодування шкоди, завданої здоров`ю працівнику органів внутрішніх справ, тобто на спірні у цій справі правовідносини поширюють свою дію і загальні положення законодавства щодо відшкодування шкоди, завданої здоров`ю.

Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Ураховуючи вищевказані загальні засади Основного Закону у цивільних правовідносинах, право вимоги, зокрема, в порядку судового захисту про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, не обмежено будь-яким строком, в тому числі строком позовної давності (пункт 3 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України).

Поряд із цим, обмеження певним терміном права особи на відшкодування шкоди, завданої здоров`ю внаслідок проходження нею служби в органах внутрішніх справ, набуває дискримінаційного характера, оскільки інші особи в порядку захисту свого цивільного права можуть отримати таке відшкодування без обмеження права вимоги будь-яким строком.

Колегія суддів наголошує, що проходження служби в органах внутрішніх справ є особливим видом трудової діяльності, публічною службою, проходження якої пов`язане із підвищеним ризиком для життя і здоров`я, захистом правопорядку в державі, прав і свобод людини і громадянина, утвердженням законності, подоланням злочинності тощо і саме держава взяла на себе обов`язок відшкодувати шкоду, завдану здоров`ю цих осіб під час виконання ними своїх службових обов`язків, закріпивши таке зобов`язання у статті 23 Закону України №565-ХІІ.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що право на звернення із заявою про призначення і виплату грошової допомоги на підставі статті 23 Закону України №565-ХІІ не може бути обмежено будь-яким строком, в тому числі шляхом прийняття відповідних підзаконних нормативно - правових актів, оскільки це суперечило б загальним засадам, закріпленим у Конституції України і самому змісту цього права, його правовій природі.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 01 червня 2017 року у справі №816/2906/14-А та від 13 червня 2017 року у справі №807/638/13-а.

При цьому, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, виходячи з наступного.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Ради Міністрів Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Ради Міністрів Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Отже, дискреційним є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить висновку, що визначення суми стягнення на користь позивача за рішенням суду - є формою втручання суду в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Водночас, відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, суд може вийти за межі позовних вимог у випадку помилкового обрання особою неналежного способу захисту порушеного права, у цьому випадку можливо на підставі наведеної правової норми вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи.

Пунктом 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту у сфері публічно правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист його прав, свобод чи інтересів. Оскільки приписами діючого законодавства встановлено неприпустимість підміни судом суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта, а суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень не втручається у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за відповідними критеріями, колегія суддів приходить до висновку про те, що необхідним, ефективним та достатнім заходом для належного захисту прав позивача є зобов`язання відповідача у встановленому законодавством порядку повторно розглянути заяву позивача про виплату йому одноразової грошової допомоги в зв`язку зі встановленням групи інвалідності.

Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального права, що стало підставою для неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення комісії Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, викладене у протоколі №26-19 від 22 листопада 2019 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги.

Зобов`язати Департамент з питань виконання кримінальних покарань повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги в зв`язку зі встановленням групи інвалідності, з урахуванням висновків апеляційного суду.

У решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька