Справа № 580/1979/20
Суддя: А.М. Бабич
Дата ухвалення: 2020-07-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 року справа № 580/1979/20

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд одноособово у складі головуючого судді Бабич А.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в залі суду адміністративну справу за позовом Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГАРІС МІКО ЦЕНТР" про стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

09.06.2020 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (18000, м. Черкаси, вул.Благовісна, буд.269/105; ) (далі-позивач) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АГАРІС МІКО ЦЕНТР" (20350, Черкаська обл., Уманський р-н, с. Гродзеве, вул. Незалежності, буд.1; ) на користь позивача адміністративно-господарських санкцій в сумі 156282,86грн. за незайняті робочі місця особами з інвалідністю у 2019 році та пені у розмірі 2390,88грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач не виконав у 2019 році норматив щодо працевлаштування осіб з інвалідністю, що має наслідком сплату адміністративно-господарських санкцій, які відповідач у добровільному порядку не сплатив.

Ухвалою суду від 12.06.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати на виконання ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за правилами спрощеного позовного провадження. Також встановлено відповідачу строк, тривалістю п`ятнадцять днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі, для надання відзиву на позовну заяву та доказів, повідомлено про строки для надання клопотань про розгляд справи з викликом у судове засідання. Згідно з даними рекомендованих повідомлень вказану ухвалу позивач отримав 22.06.2020, а відповідач - 23.06.2020.

06.07.2020 відповідач подав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказував, що у 2019 році створив 3 робочих місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, 2 з яких були заповнені. Щодо одної вакантної посади подавались звіти про наявність вакансій до центру зайнятості. Також у ефірі радіо «Голос громади» розміщені відповідні оголошення. Тому відповідач вважає, що вжив усі заходи щодо працевлаштування осіб з інвалідністю.

01.07.2020 суд ухвалою залишив без задоволення клопотання позивача про розгляд правилами загального позовного провадження.

13.07.2020 позивач подав суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що факт звернення до органів Державної служби зайнятості не є підставою звільнення від сплати штрафних санкцій за невиконання встановленого законом нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю. Звіт про наявність вакансій поданий позивачем лише 25.10.2019, тобто вкінці звітного періоду. Тому вважає, що відповідач не вжив усіх заходів для виконання вимог закону.

Оскільки обґрунтованих клопотань від учасників спору про розгляд справи у судовому засіданні з їх викликом суду не надходили, зважаючи на відсутність необхідності призначити у справі експертизу або викликати та допитати свідків, суд дійшов висновку розглянути справу без виклику сторін у судове засідання за наявними письмовими доказами.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Суд встановив, що згідно з даними звіту форми 10-ПІ про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 рік, поданого відповідачем 30.03.2020 позивачу, середньооблікова кількість його штатних працівників облікового складу (осіб) на підприємстві у 2019 році складала 70 осіб. У графі "середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність" зазначено 2. У графі «кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на роботах» вказано 3.

Листом від 03.06.2020 №1378/01-27 позивач повідомив відповідача про необхідність сплати ним адміністративно-господарських санкцій за незайняті інвалідами робочі місця у сумі 156282,86грн. та пені у розмірі 2297,12грн.

Оскільки добровільно зазначені кошти відповідач не сплатив, позивач звернувся в суд із зазначеним вище позовом.

Надаючи оцінку встановленим обставинам, суд врахував, що спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість їм вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21.03.1991 № 875-ХІІ (далі - Закон № 875-ХІІ).

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону № 875-ХІІ з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Згідно з ч.1 ст.19 Закону № 875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Отже, на законодавчому рівні імперативно визначено єдиний норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів та порядок його обчислення.

Оскільки середньооблікова кількість штатних працівників відповідача у 2019 році становила 70 осіб, нормативом робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю для позивача є 3 штатних одиниці.

Частиною 3 ст.18 Закону № 875-ХІІ передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з висновком Верховного Суду (далі - ВС) у постанові від 31.07.2019 №817/724/17 у подібних правовідносинах, що відповідно до ч.5 ст.245 КАС України обов`язковий для врахування, суд має перевірити, чи вжив відповідач залежних від нього заходів для недопущення порушення правил здійснення господарської діяльності, яке полягає у необхідності забезпечення середньооблікової чисельності працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.

Перевіряючи виконання відповідачем вказаного нормативу суд встановив, що згідно із штатними розписами відповідача від 11.10.2018, від 22.01.2019, від 01.04.2019, від 13.05.2019, від 07.06.2019, від 21.06.2019 та від 16.09.2019 на підприємстві створено 4 вакансії для працевлаштування осіб з інвалідністю - Підсобний робітник (Адміністрація), Електрик цеху (Ремонтна бригада), Тракторист (Бригада 1 фази), Підсобний робітник (Бригада 2 фази).

Протягом 2019 року на підприємстві працювало 2 особи з інвалідністю, що визнається сторонами.

Абзацом 2 п.4 ч.3 ст.50 Закону України від 05.07.2012 №5067-VI "Про зайнятість населення" (далі - Закон №5067-VI) встановлено обов`язок роботодавця своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Відповідно до п.3 Розділу 1 Порядку подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 №316 (далі - Порядок №316), форма № 3-ПН заповнюється роботодавцями та подається до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця.

На підставі п.5 Розділу Порядку №316 форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Суд встановив, що на виконання вказаного обов`язку відповідач подав 20.09.2018 Уманській районній філії Черкаського обласного центру зайнятості звіт форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" про наявність вільної вакансії підсобного робітника. Також 25.10.2019 подав звіт форми № 3-ПН про наявність вільних вакансій підсобного робітника та слюсаря дільниці. У коментарях до цих вакансій зазначено про можливість працевлаштування осіб з інвалідністю.

Отже, відповідач виконав установлений наведеними нормами обов`язок щодо створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та інформування територіального органу Державної служби зайнятості про наявність вакантних посад для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Згідно з даними листа Уманської районної філії Черкаського обласного центру зайнятості від 06.05.2020 №31.01-16/280 зареєстрованих осіб за даними вимогами не виявилось. Фактичних відмов у працевлаштування осіб з інвалідністю відповідач не здійснив, а позивач таких доказів суду не надав.

Оскільки суд не встановив, а позивач не довів належними та допустимими доказами відмову відповідача у працевлаштуванні осіб з інвалідністю на вакантні робочі місця, суд дійшов висновку, що застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій та стягнення пені не є обґрунтованим.

Посилання позивача щодо подачі звітності 25.10.2019 про наявність вільних вакансій відповідачем у кінці звітного періоду (2019року) не враховані, оскільки така звітність у зв`язку із наявністю вакансії підсобного робітника подана відповідачем 20.09.2018.

ВС у постанові від 31.07.2019 №817/724/17 зауважив, що періодичності подачі звітності за формою № 3-ПН законодавством не встановлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Крім того, згідно з довідками КЗ «Редакція радіомовлення «Голос Громади» від 27.05.2019 №24, від 18.06.2020 №25 та від 30.08.2019 №39 позивачем в радіоефірі радіо Голос Громади у травні, серпні та грудні 2019 року розміщувалось оголошення щодо запрошення на роботу електрика з обмеженими фізичними можливостями.

Отже, відповідач вживав в межах власних повноважень достатні дії задля забезпечення працевлаштування на відкриту вакансію особи з інвалідністю відповідно до вимог закону.

Відповідно до ч.1 ст.238 Господарського кодексу України від 16.01.2003 №436-ІV (далі - ГК України) адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків, можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання.

Частини 1-2 ст.218 ГК України передбачають, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Згідно з висновком ВС у постанові від 31.07.2019 №817/724/17 у подібних правовідносинах суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Частинами 1-2 ст.20 Закону №875-ХІІ передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

З аналізу вищезазначених норм законодавства ВС у постанові від 31.07.2019 №817/724/17 дійшов висновку, що законодавець чітко визначив, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані:

виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця,

створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації;

забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством;

надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів;

звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість і працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

в разі не виконання такого нормативу - щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.3 ст.18-1 Закону №875-ХІІ пошук належної роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань здійснює Державна служба зайнятості.

Відтак на підприємство покладається обов`язок працевлаштування інвалідів шляхом створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та інформування про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів, в тому числі і центри зайнятості. У свою чергу, Закон №875-ХІІ не покладає обов`язок на підприємство здійснювати самостійний пошук працівників - інвалідів.

Аналогічна позиція викладена в постановах ВС від 07 лютого 2018 року у справі П/811/693/17, від 02 травня 2018 року у справі № 804/8007/16, від 13 червня у справі № 819/639/17.

Доводи позивача не спростовують вказаних висновків.

Тому суд дійшов висновку, що позивач, як суб`єкт владних повноважень, не довів обґрунтованість позовних вимог, з огляду на що вони не підлягають задоволенню, а понесені відповідно до платіжного доручення від 27.05.2020 №35 судові витрати зі сплати судового збору на суму 2373,07грн. - поверненню.

Керуючись ст.ст.2, 6, 9, 14, 138-139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів () про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АГАРІС МІКО ЦЕНТР" (20350, Черкаська обл., Уманський р-н, с.Гродзеве, вул. Незалежності, буд.1; ) адміністративно-господарських санкцій в сумі 156282,86грн. за незайняті робочі місця особами з інвалідністю у 2019 році та пені у розмірі 2390,88грн. відмовити повністю.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя А.М. Бабич

Рішення ухвалене, складене у повному обсязі та підписане 27.07.2020.