Справа № 640/4909/19
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2019-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 вересня 2019 року №640/4909/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві в особі Ліквідаційної комісії про визнання протиправним висновку, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач-1, МВС України), Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві в особі Ліквідаційної комісії (далі - відповідач-2, ГУМВС України в м. Києві), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним висновок відповідача-1 від 28.01.2019 р. б/н про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з втратою 70% професійної працездатності та установленням йому другої групи інвалідності, що настала після звільнення із служби внаслідок захворювання, яке мало місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, надісланий листом від 04.02.2019 №15/2-338 та ГУМВС України в м. Києві від 12.02.2019 р. №1/179/Пд ;

- зобов`язати відповідача-1 призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з втратою 70% професійної працездатності та установленням йому другої групи інвалідності, що настала після звільнення із служби внаслідок захворювання, яке мало місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ.

Ухвалою суду від 27.03.2019 р. відкрито провадження в адміністративній справі №640/4909/19 (далі - справа), яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивачу протиправно відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з втратою 70% професійної працездатності та встановленням йому другої групи інвалідності, що настала після звільнення зі служби внаслідок захворювання, яке мало місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, оскільки будь-які обмеження дворічним строком виплати одноразової допомоги при повторних оглядах не передбачені Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 р. №850 (далі - Порядок №850).

Відповідач-1 позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки зі спливом дворічного строку з дати первинного встановлення інвалідності, особа позбавляється права для отримання грошової допомоги в більшому розмірі.

Відповідач-2 позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки позивачем не обґрунтовано в чому полягає протиправність дій ГУМВС України в м. Києві.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Відповідно ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.10.2018 р., залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2018 р. та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13.06.2019 р., в адміністративній справі №826/6354/18 за позовом ОСОБА_1 до МВС України та ГУМВС України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України та наказом ГУМВС України в м. Києві від 22.12.2007 за №910 о/с звільнений з органів внутрішніх справ у відставку Збройних Сил України (із зняттям з військового обліку за п. 65 пп. "а" (за віком).

30.10.2017 р. позивач звернувся до Голови ліквідаційної комісії ГУМВС України в м. Києві із заявою, в якій просив провести йому виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що він отримав захворювання, внаслідок чого втратив 70% професійної працездатності та отримав 2 групу інвалідності, пов`язану з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

До заяви позивачем додано довідку про результати визначення профнепридатності від 26.10.2017 р. серії АГ №0013883, копію виписки з акту огляду МСЕК від 26.10.2017 р. серії АВ №0664725, копію постанови ВЛК від 25.09.2017 р. №101/17, копію паспорта, копію ідентифікаційного номера, копію реквізитів банку.

Листом від 29.12.2017 р. за №ПК-28872/125/01/62-2017 ГУМВС України в м. Києві повідомило позивача, що Ліквідаційною комісією ГУМВС України в м. Києві матеріали з питань призначення одноразової грошової допомоги надіслано для прийняття рішення до МВС України, які повернуті у зв`язку з невідповідністю вимогам законодавства.

В листі зазначено, що при первинному огляді МСЕК Київською міською дирекцією НАСК "Оранта" 03.10.2005 р. здійснено ОСОБА_1 виплату страхової суми за державним обов`язковим особистим страхуванням працівників органів внутрішніх справ у зв`язку з установленням 10% втрати працездатності. Під час повторного огляду МСЕК з 09.10.2017 р. ОСОБА_1 встановлено 2 групу інвалідності та відповідний ступінь втрати працездатності.

МВС України зроблений висновок про відсутність у позивача права на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, оскільки з дати первинного огляду МСЕК пройшло більше двох років.

При цьому, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.10.2018 р. в адміністративній справі №826/6354/18 позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправними дії МВС України щодо повернення документів про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності, а також зобов`язано МВС України розглянути документи про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності відповідно до ст. 23 Закону України "Про міліцію" та в порядку, визначеному п. 9 Порядку №850.

29.12.2018 р. позивач звернувся до відповідача-1 із заявою вх. №Л-2131, в якій просив виконати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.10.2018 р. у справі №826/6354/18, зокрема, розглянути подані ОСОБА_1 документи про призначення йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності у відповідності до норм чинного законодавства, з урахуванням правових позицій судів першої та апеляційної інстанцій викладених у рішеннях по вказаній справі.

Листом МВС України від 30.01.2019 р. №15/2-Л-10 позивача повідомлено, що на виконання рішення суду у МВС України розглянуто документи про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням 2-ї групи інвалідності, 28.01.2019 р. затверджено відповідний висновок, який надіслано до Ліквідаційної комісії ГУМВС України в м. Києві.

Крім того, листом МВС України від 04.02.2019 р. №15/2-388 надіслано ГУМВС України в м. Києві затверджений на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.10.2018 р. у справі № 826/6354/18 висновок про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що матеріали ОСОБА_1 не відповідають вимогам п. 4 Порядку №850, а саме, під час розгляду документів з`ясовано, що при первинному огляді МСЕК ОСОБА_1 Київською міською дирекцією HACK "Оранта" 03.10.2005 р. здійснено виплату страхової суми за державним обов`язковим особистим страхуванням працівників органів внутрішніх справ в розмірі 850,00 грн. у зв`язку з установленням 10% втрати працездатності, при повторному огляді з 09.10.2017 р. йому встановлено 2-у групу інвалідності та відповідний ступінь втрати працездатності, що перевищує установлений Порядком №850 дворічний термін.

ГУМВС України в м. Києві листом від 12.02.2019 р. №1/179-Пд повідомило позивача, що матеріали з питання призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.10.2018 у справі № 826/6354/18, були направлені для прийняття рішення до МВС України, повернуті з відмовою в призначенні позивачу допомоги.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 23 Закону України "Про міліцію" від 20.12.1990 р. №565-XII (втратив чинність 07.11.2015 р.), у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

На виконання вказаної норми Закону України "Про міліцію" Кабінетом Міністрів України 21.10.2015 р. затверджено Порядок №850.

02.07.2015 р. прийнято Закон України "Про Національну поліцію", згідно з п. 15 Прикінцевих та перехідних положень якого, право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Згідно з п. 2 Порядку №850, днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно з підпунктом 2 пункту 3 Порядку №850, грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи;

Пунктом 7 Порядку №850 визначено перелік документів, які подає за місцем служби працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності.

Відповідно до п.п. 8, 9 Порядку №850, керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 Порядку, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції.

МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Тобто, обов`язок подання висновку до МВС України щодо виплати грошової допомоги Порядком №850 покладається саме на керівника органу внутрішніх справ, у якому проходив службу працівник міліції, в даному випадку - на ліквідаційну комісію ГУМВС України в м. Києві.

Як вже зазначалось вище судом, МВС України листом від 04.02.2019 р. №15/2-388 надіслало ГУМВС України в м. Києві затверджений на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.10.2018 р. у справі № 826/6354/18 висновок про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що матеріали ОСОБА_1 не відповідають вимогам п. 4 Порядку №850, а саме, під час розгляду документів з`ясовано, що при первинному огляді МСЕК ОСОБА_1 Київською міською дирекцією HACK "Оранта" 03.10.2005 р. здійснено виплату страхової суми за державним обов`язковим особистим страхуванням працівників органів внутрішніх справ в розмірі 850,00 грн. у зв`язку з установленням 10% втрати працездатності, при повторному огляді з 09.10.2017 р. йому установлено 2-у групу інвалідності та відповідний ступінь втрати працездатності, що перевищує установлений Порядком №850 дворічний термін.

Відповідно до п. 4 Порядку №850, якщо протягом двох років працівникові міліції після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Однак, Законом України "Про міліцію" не встановлено обмежень щодо виплати одноразової грошової допомоги, які передбачені п. 4 Порядку №850. Вказана норма Порядку №850 не позбавляє позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, а лише встановлює обмеження у розмірі проведення виплати нарахованої суми грошової допомоги в залежності від часу повторного встановлення інвалідності із втратою працездатності після первинного встановлення втрати працездатності. Так само цей пункт Порядку №850 не містить жодних застережень щодо неможливості проведення виплати грошової допомоги у разі встановлення особі після спливу двохрічного терміну іншої групи інвалідності чи більшого відсотку втрати працездатності.

Разом з тим, вичерпний перелік випадків, за яких особі може бути відмовлено у призначенні грошової допомоги, визначено у п. 14 Порядку, і підстави, про які зазначає відповідач-1, вказана норма не містить.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.02.2018 р. у справі №808/1866/16

Отже, при відмові особі у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, відповідач-1 може посилатись лише на п. 14 Порядку №850, однак підстав, з якої відповідач-1 відмовив позивачу, вказана норма не містить, у зв`язку, з чим, суд приходить до висновку, що рішення відповідача-1 про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності, оформлене висновком від 28.01.2019 р. б/н про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, надіслане листом від 04.02.2019 р. №15/2-338 до ГУМВС України в м. Києві, є протиправним та підлягає скасуванню.

В частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача-1 призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з втратою 70% професійної працездатності та установленням йому другої групи інвалідності, що настала після звільнення із служби внаслідок захворювання, яке мало місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, суд виходить з наступного.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим ч. 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Проте, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року), вбачається, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Оскільки суд прийшов до висновку про протиправність відмови відповідача-1, а інших підстав для відмови відповідачами не зазначено, а судом не встановлено, наявні обґрунтовані підстави для задоволення позовних вимог в цій частині з урахуванням вимог Порядку №850, що, водночас, з урахуванням наведеного вище, не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, а є способом відновлення порушеного права позивача.

Разом з тим, суд зазначає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача-1 прийняти рішення щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності в розмірі 200 розмірів прожиткового мінімуму, визначеного законом для працездатних осіб, та виплатити різницю з урахуванням вже проведених грошових виплат.

При цьому, суд бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини щодо відповідальності держави щодо виконання власних повноважень.

Зокрема, згідно з пунктами 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява №29979/04, у якому проаналізовано поняття "належне урядування".

Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява №33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява №48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява №21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що у випадку, коли законодавством передбачена певна процедура (порядок) прийняття рішень, розгляду питань і вчинення дій суб`єктом владних повноважень, то така процедура повинна будь що бути дотримана цим суб`єктом.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з`ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві в особі Ліквідаційної комісії про визнання протиправним висновку, зобов`язання вчинити певні дії є таким, що підлягає задоволенню частково.

Суд також звертає увагу, що відповідно до вимог п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів, відтак, суд вважає за доцільне, задовольняючи позов, викласти зміст резолютивної частини постанови, з урахуванням специфіки позовних вимог, відповідно до ч. 2 ст. 245 КАС України.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 72-77, 90, 134, 139, 192, 241-246, 250, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (місцезнаходження: 01024, м. Київ, вул. Богомольця, 10; ), Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві в особі Ліквідаційної комісії (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15; ) про визнання протиправним висновку, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства внутрішніх справ України про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності, оформлене висновком від 28.01.2019 р. б/н та надіслане листом від 04.02.2019 р. №15/2-338 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві.

3. Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності в розмірі 200 розмірів прожиткового мінімуму, визначеного законом для працездатних осіб, та виплатити різницю з урахуванням вже проведених грошових виплат.

4. Позов в іншій частині залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко