Справа № 160/5262/20
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2020-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 липня 2020 року Справа № 160/5262/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог, -
15 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій просить скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.11.2019 року № Ф-238760-53/61 та від 19.02.2020 року № Ф-238760-53/61 відносно ОСОБА_1 .
В обґрунтування позову позивач зазначила, що 04.02.2020 року та 13.03.2020 року отримала від відповідача вимоги про сплату боргу з ЄСВ у розмірі 8 262,72 грн. та потім 11 016,9 грн.
Позивач не згодна з винесеною вимогою, оскільки необхідними умовами для сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування.
Позивач зазначає, що адвокатською діяльністю не займається та офіційно працевлаштована, а тому ЄСВ за неї сплачує працедавець.
Ухвалою суду від 20 травня 2020 року відкрито спрощене провадження у справі без виклику учасників справи.
10 червня 2020 року на адресу суду надійшов відзив, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на наступне.
ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 27.04.2004 перебуває на обліку в Правобережному управлінні ГУ ДПС у Дніпропетровській області, як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю.
Вид діяльності згідно КВЕД 62-діяльність у сфері права.
Відповідно до змін до Закону України №2464 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», які набули чинності з 01.01.2017, що стосується платників, які перебувають на загальній системі оподаткування та якими не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, фізичні особи-підприємці зобов`язані сплачувати суму єдиного внеску, яка не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В 2017 році ця сума становила: 3 200 грн. (мінімальна заробітна плата) х 22% = 704 грн/місяць,
В 2018 р. - 3 723 грн. х 22% = 819,06 грн/місяць,
В 2019 р. - 4 173 грн. х 22% = 918,06 грн/місяць.
01.11.2019 року в інтегрованій картці платника виникла недоїмка в розмірі 8 262,72 грн.
01.02.2020 в інтегрованій картці платника виникла недоїмка в розмірі 11 016.90 грн.
Керуючись абз.1 п.4 р. VІ Інструкції №449 контролюючим органом сформовано вимогу №Ф-238760-53/61 від 19.02.2020 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на суму 11 016,90 грн., яку направлено платнику на податкову адресу, яка зазначена і в позовній заяві засобами поштового відправлення.
Крім того, представник відповідача просив залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.
Суд відмовляє у задоволенні вказаного клопотання, так як вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до адміністративного суду, який визначений ст. 122 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) - позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2012 року є пенсіонеркою.
До виходу на пенсію позивач займалася адвокатською діяльністю.
04 лютого 2020 року позивач отримала вимогу відповідача №Ф-238760-53/61 від 05 листопада 2019 року, згідно якої відповідач вимагає позивача сплатити недоїмку з ЄСВ у розмірі 8262,72 грн.
Не погодившись із винесеною вимогою позивач звернулася із заявою до ГУ ДПС у Дніпропетровській області, в якій просила врахувати, що її адвокатська діяльність, як самозайнятої особи, припинена та остання офіційно працює в КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №6» ДМР та КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №11» ДМР.
Однак, 13 березня 2020 року позивач знову отримала вимогу про сплату боргу від 19.02.2020 року № Ф-238760-53/61 за більший період та з більшою сумою нарахованого боргу 11 016,9 грн.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI не врегульовано.
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про адвокатуру» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.
Підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України закріплено, що самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Отже, обов`язковою умовою для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності.
Однак, як встановлено судом, згідно довідки від 09.04.2019 р. №28-д ОСОБА_1 працює у комунальному некомерційному підприємстві «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 6» Дніпровської міської ради на 0,5 ставки посади юрисконсульта кадрів організаційно-кадрової та правової роботи допоміжні підрозділи з 17.01.2013 року (Наказ № 10-ос від 17.01.2013 року) по теперішній час.
Суд зазначає, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Таким чином, суд має зазначити, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Суд вважає, що вказані твердження безпосередньо також стосуються і самозайнятих осіб.
Враховуючи, що з 2013 року позивач офіційно працевлаштована та не здійснює адвокатську діяльності як самозайнята особа, суд приходить до висновку про протиправність оскаржуваних вимог відповідача та необхідність їх скасування.
У зв`язку з цим суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову у повному обсязі.
Відповідно до п.5 ч. 1 ст. 244 Кодексу адміністративного судочинства України під час ухвалення рішення суд вирішує питання судових витрат.
На підставі ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за необхідне присудити на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області понесені судові витрати у розмірі 840,80 грн.
Керуючись ст.ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправними та скасувати вимоги ГУ ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) від 05.11.2019 року № Ф-238760-53/61 та від 19.02.2020 року № Ф-238760-53/61 щодо стягнення заборгованості з ЄСВ з ОСОБА_1 .
Присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області понесені судові витрати у розмірі 840,80 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.М. Олійник