Справа № 560/4320/19
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2020-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/4320/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Козачок І.С.

Суддя-доповідач - Сапальова Т.В.

28 липня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Мацького Є.М. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування вимог,

В С Т А Н О В И В :

в грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017-2019 роки №Ф-989-56-У від 22 травня 2019 року та №Ф989-56 від 08 листопада 2019 року.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року позов задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що фізичні особи-підприємці, в тому числі які одночасно є найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного соціального внеску та подання обов`язкової звітності за себе, тому оскаржувана вимога винесена правомірно.

Позивачка у відзиві на апеляційну скаргу заперечила проти її доводів і зазначила, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 04 листопада 2002 року зареєстрована фізичною особою-підприємцем, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно з даними інформаційної системи Головного управління ДФС у Хмельницькій області ОСОБА_1 нараховано недоїмку зі сплати єдиного соціального внеску за періоди:

- з 01.01.2017 р. по 31.12.2017 р. в сумі 8448 грн. (термін сплати 09.02.2018 р.);

- з 01.01.2018 р. по 31.03.2018 р. в сумі 2457,18 грн. (термін сплати 19.04.2018 р.);

- з 01.04.2018 р. по 30.06.2018 р. в сумі 2457,18 грн. (термін сплати 19.07.2018 р,);

- з 01.07.2018 р. по 30.09.2018 р. в сумі 2457,18 грн. (термін сплати 19.10.2018 р.);

- з 01.10.2018 р. по 31.12.2018 р. в сумі 2457,18 грн. (термін сплати 21.01.2019 р.);

- з 01.01.2019 р. по 31.03.2019 р. в сумі 2754,18 грн. (термін сплати 19.04.2019 р.);

- з 01.04.2019 р. по 30.06.2019 р. в сумі 2754,18 грн. (термін сплати 19.07.2019 р.);

- з 01.06.2019 р. по 30.09.2019 р. в сумі 2754,18 грн. (термін сплати 21.10.2019 р.).

У зв`язку із наявністю відомостей про заборгованість зі сплати єдиного внеску, ГУ ДПС у Хмельницькій області сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 22.05.2019 року №Ф-989-56 на суму 21 030,9 грн.

В подальшому відповідач сформував та направив другу вимогу про сплату недоїмки від 08.11.2019 року №Ф- 989-56.

Не погодившись із вказаними вище вимогами, позивачка звернулася до суду з адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що страхові внески за 2017-2019 роки сплачені за позивачку її роботодавцем, тому оскаржувана вимога є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 року № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI).

Згідно з п.2 ч. ст.1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч.4 ст.4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Таким чином, обов`язковою умовою для визначення фізичної особи платником єдиного внеску згідно з ч.4 ст.4 Закону № 2464-VI є наявність статусу фізичної особи - підприємця.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 04.1.2002 ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець.

Таким чином, станом на момент прийняття оскаржуваних вимог №Ф-989-56-У від 22 травня 2019 року та №Ф989-56 від 08 листопада 2019 року позивачка мала статус фізичної особи-підприємця.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що фізичні особи-підприємці, які одночасно є найманими працівниками, не звільняються від обов`язку щодо сплати єдиного соціального внеску, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до абз.1 п.3 та п.3 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час порядок адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від підприємницької діяльності, який є базою для нарахування ЄСВ. Таким чином, саме дохід особи від підприємницької діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Отже, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють господарську діяльність та не отримують доходи, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, в постанові від 04 грудня 2019 року в справі №440/2149/19 Верховний Суд сформулював правовий висновок про те, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Судом встановлено, що відомості про дохід позивачки як фізичної особи-підприємця за 2017-2019 роки в матеріалах справи відсутні. При цьому сума недоїмки зі сплати єдиного внеску за 2017-2019 роки розрахована відповідачем, виходячи з розміру мінімального страхового внеску.

Відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 06 вересня 1990 року (а.с. 10-14) у період з 14.01.2003 року по 31.08.2013 року ОСОБА_1 працювала на посаді вчителя математики Підгірнянської ЗОШ (НВК) І-ІІ ступенів, з 01.09.2013 прийнята по переводу на посаду вчителя математики до Немиринецької ЗОШ І-ІІІ ступенів. 19.01.2015 року позивачку прийнято по переводу на посаду вчителя математики Радковецького НВК, де вона продовжує працювати по теперішній час.

Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу (а.с.16-18) протягом 2017-2019 років Немиринецька ЗОШ І-ІІІ ступенів щомісяця сплачувала єдиний внесок від заробітної плати ОСОБА_1 .

З урахуванням обставин справи відповідачем не доведено, що в 2017-2019 роках позивачка отримувала дохід в якості фізичної особи-підприємця, водночас, матеріалами підтверджується той факт, що платником єдиного внеску на користь ОСОБА_1 є її роботодавець.

У зв`язку з цим до спірних правовідносин підлягає застосуванню правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 04 грудня 2019 року в справі №440/2149/19.

Таким чином, відповідач протиправно сформував та направив позивачці вимоги №Ф-989-56-У від 22 травня 2019 року та №Ф989-56 від 08 листопада 2019 року.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку з підстав, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду складена в повному обсязі 28 липня 2020 року.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Мацький Є.М. Смілянець Е. С.