Справа № 490/1488/20
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2020-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2020 р.м.ОдесаСправа № 490/1488/20
Головуючий в 1 інстанції: Гуденко О.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді - Димерлія О.О.

суддів Єщенка О. В., Танасогло Т.М.,

за участю секретаря: Пономарьової Н.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2020 року по справі № 490/1488/20 за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області до громадянина Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_1 про примусове видворення за межі України, -

В С Т А Н О В И В:

06 березня 2020 року Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області звернулося до суду з адміністративним позовом, в якому просить примусово видворити громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України.

Одночасно позивач звернувся до суду з клопотанням про поновлення строку звернення до адміністративного суду (а.с. 10-14) де просив визнати причини пропуску строку для звернення до суду з позовом про примусове видворення за межі території України такими, що є поважними.

В обґрунтування позовних вимог, Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області вказує на незаконність перебування відповідача на території України, а також на відсутність у нього постійного місця проживання та законного джерела існування.

Позивач також зазначає про невиконання громадянином Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_1 рішення про примусове повернення в країну походження від 04.06.2015 року, яким його зобов`язано було покинути територію України у термін до 27.06.2015 року, а також зауважує про відсутність звернення, останнього, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

06 березня 2020 суддею Центрального районного суду м. Миколаєва відкрито провадження у справі.

За наслідками розгляду зазначеної справи Центральним районним судом м. Миколаєва 01 липня 2020 року прийнято рішення про задоволення позовних вимог.

Приймаючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач перебуває на території України незаконно, документи для легалізації свого перебування в Україні або дозволу на імміграцію в Україну не оформляв, в органи міграційної служби не звертався, рішення про примусове повернення від 04 червня 2015 року не виконано у встановлений строк без поважних причин, що свідчить про ухилення від його виконання.

Беручи до уваги відсутність передбачених ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обставин, які б унеможливлювали видворення відповідача за межі території України, суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність підстав для примусового видворення громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України.

В апеляційній скарзі представник апелянта посилається на помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що обов`язковою підставою примусового видворення іноземця чи особи без громадянства є прийняття відповідним органом рішення про примусове повернення. Зазначає, що позивачем пропущено тримісячний строк протягом якого органи ДМС мали право звернутись до суду, який закінчився 28 вересня 2015 року.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув та обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та вважає, що апеляційна скарга представника громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції було встановлено, що 04 березня 2020 року співробітниками УСБУ України в Миколаївській області було виявлено та доставлено до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області уродженця Республіки Туреччина ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

В результаті проведеної перевірки було встановлено, що громадянин Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_1 прибув на територію України у 2011 році з метою працевлаштування.

Разом з тим, відповідно до відомостей про осіб, які перетнули державний кордон з ІС «Аркан ЦП ДСК» державний кордон України відповідач легально не перетинав.

Відповідач порушив правила перебування іноземців в Україні - ухилився від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування в Україні.

Перевіркою також встановлено, що іноземець неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення законодавства України.

29 травня 2015 року Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МКК № 029906 відносно громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 за порушення ч.1 ст.203 КУпАП, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто проживання без документів на право проживання.

Постановою від 29 травня 2015 року серії ПН МКК НОМЕР_1 029906 на громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляду штрафу у розмірі 850,00 грн.

Вказану постанову відповідач отримав 29 травня 2015 року, про що зроблено відповідну відмітку.

Також, 04 червня 2015 року Центральним районним відділом в м. Миколаєві Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області прийнято рішення про примусове повернення в країну походження громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 27 червня 2015 року.

Відповідно до розписки відповідач отримав вказане рішення 04.06.2015 року та погодився із наявними у нього обов`язком щодо його виконання.

Не виконане відповідачем у визначений термін рішення про примусове повернення в країну походження стало підставою для звернення Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Статтею 308 КАС України визначено межі перегляду судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої цієї статті суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 308 КАС України зазначено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Крім цього, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В своїй апеляційній скарзі, представник апелянта посилається на те, що обов`язковою підставою примусового видворення іноземця чи особи без громадянства є прийняття відповідним органом рішення про примусове повернення. Також зазначає, що позивачем пропущено тримісячний строк протягом якого органи ДМС мали право звернутись до суду, який закінчився 28 вересня 2015 року.

Інших доводів про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи та прийняття незаконного рішення апеляційна скарга не містить.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що порядок регулювання суспільних відносин у сфері примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI).

Відповідно до ч.2, 3 та 4 ст.25 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

За приписами ч.1 ст.26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

З положень ч.1 ст.30 Закону № 3773-VI убачається, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

З наведеного убачається, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Як було зазначено вище, 04 червня 2015 року Центральним районним відділом в м. Миколаєві Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області прийнято рішення про примусове повернення в країну походження громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 27 червня 2015 року.

Вказане рішення є чинним та відповідачем у судовому порядку не оскаржувалось.

В установлений строк, громадянином Республіки Туреччина ОСОБА_1 не було виконано рішення позивача про примусове повернення в країну походження.

Як зазначає Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, що при притягненні до адміністративної відповідальності відповідача в 2015 році, останній зазначив адресу свого проживання: АДРЕСА_1 та контактний номер телефону.

Після закінчення терміну на добровільне повернення, співробітниками Центрального РВ разом із працівниками Центрального РВММУ УМВС України в Миколаївській області перевірялось місце мешкання останнього. Було з`ясовано, що за вказаною адресою, відповідач не проживає. Місце знаходження його було невідоме. На телефонні дзвінки зазначеного контактного номеру телефону відповідач не відповідав.

На адресу Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області надійшло звернення Управління Служби Безпеки України в Миколаївській області від 27.02.2020 року № 64/20-1868 про те, що за адресою: АДРЕСА_2 без законних підстав проживає громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_1 .

Лише 04 березня 2020 року співробітниками УСБУ України в Миколаївській області було виявлено та доставлено до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області уродженця Республіки Туреччина ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

З обставин, які зазначені вище, убачається протиправна поведінка відповідача стосовно виконання останнім рішення позивача про примусове повернення.

Також, за період з 2015 року і до моменту затримання 04 березня 2020 року співробітниками УСБУ України в Миколаївській області, відповідач не звертався з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Слід зазначити, що ще однією підставою для видворення особи за межі України є наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання рішення про примусове повернення в країну походження.

З урахуванням тієї обставини, що громадянином Республіки Туреччина ОСОБА_1 не було виконано рішення позивача про примусове повернення в країну походження, колегія суддів приходить до висновку про присутність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач і надалі ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення в країну походження.

Таким чином, поданий позов про примусове видворення містить докази відповідності вимогам ч.1 ст.30 Закону 3773-VI.

В свою чергу, статтею 31 Закону 3773-VI визначено вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн

Судом першої та апеляційної інстанції також наданий аналіз обставинам, що відповідач не підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону, оскільки його життю або свободі не загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання.

В країні його постійного проживання відсутній міжнародний або внутрішній збройний конфлікт чи систематичне порушення прав людини або відсутність медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, колегія суддів доходить висновку про те, що відповідач вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань, перебуває на території України без відповідних законних підстав, рішення про примусове повернення до країни громадянської належності у встановлений строк самостійно не виконав, а тому є всі правові підстави для прийняття рішення про примусового видворення з України громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 .

Колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги стосовно прийняття рішення про примусове повернення спростовуються доказами, які наявні в матеріалах справи.

Щодо посилань апелянта стосовно пропущення строку звернення до суду, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог.

Таким чином, перебіг трьохмісячного строку звернення до суду з даним позовом розпочався з дня, коли Управлінню Державної міграційної служби України в Миколаївській області стало відомо місцезнаходження громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , а саме 27.02.2020 року.

Як убачається з матеріалів справи, Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області звернулося до суду з позовом у березні 2020 року, тобто в межах строку.

Тому посилання апелянта стосовно пропущення позивачем строку звернення до суду є помилковими. Суд першої інстанції правильно вирішив це питання відкривши провадження у справі.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 288,308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2020 року по справі № 490/1488/20 за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області до громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 про примусове видворення за межі України залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя-доповідач: О.О. Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко

Суддя: Т.М. Танасогло