Справа № 640/759/19
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2020-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/759/19 Суддя (судді) першої інстанції: Маруліна Л.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Суркової Д.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 (далі позивач, апелянт, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Кабінету Міністрів України (далі відповідач, КМУ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є посадовою особою рядового складу на підставі укладеного з Міністерством оборони України контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України. Проживає разом із родиною не у сімейному гуртожитку, а у найманому житловому приміщенні.

Законом України «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який набрав чинності 21 березня 2018 року, статтю 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено нормою, якою передбачено виплату військовою частиною грошової компенсації військовослужбовцям, зокрема, рядового складу, за піднайом (найом) жилого приміщення у разі відсутності можливості розміщення таких військовослужбовців у спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини та сімейних гуртожитках.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінет Міністрів України зобов`язано протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити перегляд та приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Водночас, станом на 01 січня 2019 року зміни до законодавства в частині розширення кола осіб, які мають право на отримання грошової компенсації за піднайом (найом) жилих приміщень, а саме, включення до переліку військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військовому службу, не впроваджені у нормативно-правових актах, за розробку і затвердження яких відповідальним є Кабінет Міністрів України.

Позивач стверджує, що через бездіяльність відповідача, в тому числі, через порушення строків внесення відповідних змін до нормативно-правових актів, з квітня 2018 року по грудень 2018 року включно, він позбавлений можливості на отримання компенсації за піднайом (найом) жилого приміщення, як особа, яка проходить військову службу за контрактом.

Позивачем також зазначає, що суму збитків, завданих бездіяльністю Кабінета Міністрів України, оцінює у розмірі 24500,00 грн., що включає орендну плату за сім місяців.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та неповне і необ`єктивне дослідження обставин справи, просить його скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що саме бездіяльність відповідача обумовила неможливість отримання компенсації за піднайом житла, яка гарантована положеннями закону.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наголошує, що на момент звернення з позовом, відповідачем прийнято постанову №1160, якою внесено зміни до постанов Кабінету міністрів України, які передбачають реалізацію положень Закону України «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відтак, жодної бездіяльності не існувало. До того ж, проекти актів Кабінету Міністрів України готуються відповідними міністерствами і вносяться на розгляд Уряду із дотриманням вимог Регламента Кабінету Міністрів України. Після надходження проекту постанови, відповідачем у найкоротші строки її було внесено на розгляд та прийнято рішення. Отже, з боку відповідача відсутня бездіяльність. Вимоги про стягнення шкоди задоволенню не підлягають, оскільки позивач не надав доказів, які б підтверджували реальну можливість отримання ним грошових коштів у заявленій сумі, а також позивачем не наведено жодних розрахунків, які б підтверджували обґрунтованість вказаної суми.

Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження згідно пункту 2 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, з таких підстав.

Судом установлено, що 27 липня 2017 року позивачем укладено контракт про проходження військової служби, строком на три роки.

Позивач одружений та має сина.

У період проходження військової служби позивач разом з членами сім`ї орендує житло для проживання.

08 лютого 2018 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2288-VIII (далі Закон України №2288-VIII).

Пунктом 1 цього Закону абзац 5 пункта 1 статті 12 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХХІІ (далі Закон України №2011-ХІІ) викладено у такій редакції: «У разі відсутності службового жилого приміщення військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках. Житлово-побутові умови в таких казармах повинні відповідати вимогам, які пред`являються до гуртожитків, що призначені для проживання одиноких громадян. У разі відсутності можливості розміщення зазначених військовослужбовців у спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини та сімейних гуртожитках військова частина зобов`язана орендувати для військовослужбовців та членів їх сімей жиле приміщення або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Для військовослужбовців офіцерського складу у разі відсутності службового жилого приміщення військова частина зобов`язана орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовців та членів їх сімей або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України».

У прикінцевих положеннях Закону України №2288-VIII передбачено, що цей Закон набирає чинність з дня, наступного за днем його опублікування, а Кабінету Міністрів України протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити перегляд та приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Закон України «№2288-VIII опубліковано у офіційному виданні «Голос України» №51, 20 березня 2018 року.

На реалізацію положень Закону України №2288-VIII Кабінетом Міністрів України 27 грудня 2018 року прийнято постанову №1160, якою затверджено зміни, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081 та від 26 червня 2013 року №450.

Уважаючи бездіяльність Кабінету Міністрів України, що полягає у порушенні строку внесення змін до нормативно-правових актів у відповідності із Законом України № 2288-VIII протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для визнання бездіяльності з боку відповідача відсутні. З огляду на прийняття відповідачем постанови зі спірного питання, так само відсутні підстави для зобов`язання відповідача вчинити дії. Вимога про стягнення збитків задоволенню не підлягає як похідна від вимоги про визнання протиправної бездіяльності.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Предметом розгляду у справі виступає протиправна, на переконання позивача, бездіяльність відповідача, яка мала наслідком неможливість реалізації права на отримання компенсації за піднайом (найом) житлового приміщення, яке гарантоване Законом України №2011-ХІІ.

Згідно із частинами 2, 6 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Разом з тим, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; пункт 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року та пункт 1 резолютивної частини Рішення №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

Так, у рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відтак, системний аналіз статті 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що частина друга цієї статті гарантує кожному захист своїх прав , які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано частини 3, 5 та 6 статті 55 Конституції України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; вирішуючи спір суд повинен встановити, що у зв`язку з прийнятим рішенням, вчиненням дії чи допущенням бездіяльності суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин; при цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Розгляду та задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Так, відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину щодо фактичного порушення суб`єктом владних повноважень - відповідачем його прав, свобод чи інтересів має довести, саме, позивач належними і допустимими доказами.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто, передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, при цьому, задоволенню підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем в момент здійснення ним оскаржуваних дій чи рішень.

Як убачається із матеріалів справи, на обґрунтування заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 зазначає, що положеннями Закону України №2011-ХІІ закріплено право військовослужбовців на отримання компенсації за піднайом (найом) житлового приміщення.

Однак, закріплення такого права не передбачає безумовної його реалізації військовослужбовцем. Відповідне бажання має бути реалізоване, зокрема, зверненням такого військовослужбовця до відповідного органу.

Водночас, ані до позову, ані до апеляційної скарги не додано доказів на підтвердження того, що позивач звертався з проханням надати компенсацію за піднайом (найом) житлового приміщення, а також, що йому було відмовлено або повідомлено про неможливість отримання такої компенсації саме у зв`язки з тим, що її розмір і порядок виплати не визначені Кабінетом Міністрів України.

З огляду на викладене, відсутні підстави уважати, що оскаржувана бездіяльність відповідача завадила позивачу реалізувати передбачене Законом право, що свідчить про відсутність реального порушення його прав.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 в частині визнання протиправної бездіяльності відповідача щодо забезпечення виконання норми Закону України №2288-VIII, а саме, протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно - правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити перегляд та приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно - правових актів у відповідність із цим Законом задоволенню не підлягає з підстав, викладених у даній постанові.

Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2020 року змінити.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити з підстав, викладених у мотивувальній частині даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді В.П. Мельничук

О.Є. Пилипенко