Справа № 420/2667/20
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2020-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2667/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

за участю секретаря судового засідання Закуріної А.М.,

за участю

від позивача: Переходов М.В. за довіреністю

від відповідача: Шевчук А.В. за довіреністю

від відповідача

військової частини НОМЕР_1 : не з`явився

від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової академії (м. Одеса) (, місцезнаходження: 65009, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 10), Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Військової частини НОМЕР_4 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 30 березня 2020 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача військової частини НОМЕР_4 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), в якій позивач просив визнати протиправною бездіяльність щодо невнесення до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.10.2017 року №214 пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки та зобов`язання внести зміни до наказу від 23.10.2017 року №214 пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день переведення на інше місце служби 23 жовтня 2017 року.

Також, в прохальній частині позову просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.10.2017 року №214 ОСОБА_1 переведено для подальшого проходження служби до Військової академії (м. Одеса) та військова частина НОМЕР_1 знаходиться на фінансовому забезпечення у військовій частині НОМЕР_4 .

Так, позивач зазначив, що він є учасником бойових дій та відповідно до абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ним додаткової відпустки виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки. Однак позивачу така компенсація не була виплачена.

Невиплата визначеної грошової компенсації підтверджується відповіддю військової частини про те, що позивач має право на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки.

Ухвалою від 31 березня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з викликом (повідомленням) сторін.

До суду 16 квітня 2020 року від відповідача військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначивши, що враховуючи те, що позивача відповідно до наказу №214 від 23.10.2017 року не було звільнено з лав ЗСУ, а переведено для подальшого проходження служби до Військової академії (м. Одеса), військова частина НОМЕР_1 не мала правових підстав для здійснення нарахування та виплати компенсації за додаткові відпустки.

Також відповідач вважав, що позивачем порушено строк звернення до суду, оскільки оскаржений наказ датований 23.10.2017 року, а позивач звернувся із позовом 30.03.2020 року.

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання 25 травня 2020 року залучено до участі у справі в якості другого відповідача Військову академію (м. Одеса) та розпочато розгляд справи спочатку.

До суду 28 травня 2020 року (вхід. № 20571/20) від представника позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивачем зазначено в якості відповідачів: Військову академію (м. Одеса) та Військову частину НОМЕР_1 та просив визнати протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо не внесення до наказу від 08.01.2019 року № 4 пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки та зобов`язати включити зазначений пункт до наказу; зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2018 року, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення на 08 січня 2019 року.

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання 23 червня 2020 року задоволено клопотання відповідача військової частини НОМЕР_1 та виключено зі складу учасників справи військову частину НОМЕР_1 , оскільки до неї не заявлено позовні вимоги.

Таке саме клопотання було подано позивачем.

До суду 16 липня 2020 року від Військової академії (м. Одеса) надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначивши, що враховуючи те, що позивачем не здійснювалось оскарження наказу про виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, а тому на момент видання наказу від 08.01.2019 року №4 позивачем погоджено проведення всіх необхідних розрахунків.

Представник позивача відмовився від процесуального права на підготовку відповіді на відзив.

На відкритому судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

На відкритому судовому засіданні представник відповідача Військової академії (м. Одеса) позовні вимоги не визнав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Представник відповідача військової частини НОМЕР_1 на відкрите судове засідання не з`явився, від нього до суду 30 червня 2020 року (вхід. № 24782/20) надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника військової частини.

Третя особа військова частина НОМЕР_4 на відкрите судове засідання не з`явилась, повідомлена належним чином та завчасно, до суду 22 червня 2020 року (вхід. ЕП/9265/20) надійшло клопотання про розгляд справи без участі її представника.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд встановив такі факти та обставини.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_7 , виданий 15.10.2015 року (а.с.10).

Згідно з Витягу із наказу Командування Військово-морських сил Збройних Сил України (по стройовій частині) № 214 від 23.10.2017 року, полковника ОСОБА_1 вважати таким, що 23 жовтня 2017 року справи та посаду начальника автомобільної та бронетанкової служби озброєння командуванням Військово-Морських Сил Збройних Сил України здав та вибув до Військової академії (м. Одеса) (а.с.41).

Відповідно до послужного Списку особової справи полковника ОСОБА_1 , у період з 17.10.2017 року по 08.01.2019 року він працював заступником начальника кафедри бронетанкової техніки факультету підготовки спеціалістів високо мобільних десантних військ Військової академії (м. Одеса) (а.с.9).

Згідно з Витягу із наказу Начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України №692 від 26 грудня 2018 року, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «ж» полковника ОСОБА_1 , начальника автомобільної та бронетанкової служби озброєння командуванням Військово-Морських Сил Збройних Сил України (а.с.96).

Суд встановив, що представник позивача звернувся з адвокатським запитом до військової частини НОМЕР_4 , в якому просив повідомити чи надавались позивачу додаткова відпустка як учаснику бойових дій (а.с.12).

Листом від 04.10.2019 року вих. №1863 військова частина НОМЕР_4 повідомила позивача про те, що ОСОБА_1 відповідно до наказу № 214 від 23 жовтня 2017 року був переведений для подальшого проходження служби до Військової академії (м. Одеса), при переведенні був проведений повний розрахунок.

Також, суд встановив, що позивач звернувся із адвокатським запитом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив повідомити чи надавалась позивачу додаткова відпустка як учаснику бойових дій та листом від 17.10.2019 року вих. № 154/111/4177 військова частина повідомила позивача про те, що додаткова відпустка за період з 01.01.2015 року по 23.10.2017 року ОСОБА_1 не надавалась (а.с.15).

Також суд встановив, що представник позивача звернувся з адвокатським запитом до Військової академії (м. Одеси) від 10.03.2020 року з проханням повідомити чи надавалась ОСОБА_1 додаткова відпустка (а.с. 64-65).

Листом від 19.03.2020 року № 1/47/389 Військова академія (м. Одеси) повідомила позивача, що під час проходження військової служби у Військовій академії (м. Одеса) у період з 24.10.2017 року по 08.01.2019 року додаткові відпустки ОСОБА_1 , не надавались (а.с. 66).

Також матеріалами справи підтверджено, що позивач подав заяву від 30.03.2020 року на адресу Військової академії (м. Одеси) з проханням нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на останній повний місяць служби у Військовій академії (м. Одеса) (а.с.67-69).

На цю заяву Військова академія (м. Одеси) листом від 06.05.2020 року № 6/21/332 повідомила позивача про те, що в особливий період надання військовослужбовцям інших видів відпусток припиняється та з огляду на те, що на час звільнення, позивач погодився із проведеним розрахунком, на даний час відсутні підстави та фінансовий ресурс для виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки (а.с. 70-71).

Проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та встановлені судом факти та обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги мають бути задоволені частково, з огляду на таке.

За змістом спірних правовідносин нарахування та виплата компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, ця справа має ознаки типової справи, перелічені у постанові Великої Палати Верховного Суду в зразковій справі №620/4218/18.

Так, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За правилами частини першої ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статей 1 та 2 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин другої-третьої ст. 9 Закону №2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ, учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

З позовної заяви вбачається, що позивач просить нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016-2018 років.

Оцінюючи наведені доводи, суд виходить із застосування таких норм матеріального права.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачені такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

В постанові Великої плати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19) зазначено, що аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби (пункт 31 постанови).

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки (пункт 32-33 постанови Великої плати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 620/4218/18).

Таким чином, колегія суду дійшла висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ (пункт 34 постанови Великої плати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 620/4218/18).

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Враховуючи висновки Верховного Суду, суд вважає, що позовні вимоги позивача про зобов`язання нарахувати та виплати компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки є обґрунтованими та належать задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік (виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08 січня 2019 року) та зобов`язання Військову академію (м. Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік (виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення 08 січня 2029 року).

Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо не внесення до наказу від 08.01.2019 року № 4 пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дій додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки та зобов`язання включити зазначений пункт до вказаного наказу, суд зазначає, що вказані позовні вимоги не належать задоволенню, оскільки наведений позивачем спосіб не є ефективним для захисту його порушених прав. На думку суду, ефективним способом відновлення порушеного права позивача є саме визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та зобов`язання її нарахувати та виплатити позивачу.

Також суд враховує, що позивачем не надані належні та допустимі докази щодо протиправності прийняття наказу від 08.01.2019 року № 4.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені у судовому засіданні факти, суд дійшов висновку, що відповідач, заперечуючи проти позову частково не довів з посиланням на відповідні докази правомірності своїх дій, а тому позовні вимоги належать задоволенню частково.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір не належить стягненню з відповідача, а також відсутні докази понесення відповідачем витрат, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз, жодні витрати не належать компенсації за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України.

В прохальній частині позову позивач просить стягнути з відповідача судові витрати на оплату правової допомоги.

Відповідно до доданих до заяви документів, позивач просить стягнути 10000 грн. понесених витрат на правничу допомогу.

На судовому засіданні представник позивача підтвердив, що всі докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, суду надані.

Представник відповідача на судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви та просив відмовити у його задоволенні.

Розглянувши зазначену заяву та дослідивши надані позивачем докази на понесення судових витрат, суд дійшов такого висновку.

Згідно з ч.1,2 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Пунктом 1 ч.3 ст.132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 20 лютого 2020 року між АО «Пантеон» та ОСОБА_1 складено акт наданих послуг за договором про надання правничої допомоги №20-2/02/20 від 20 лютого 2020 року, відповідно до якого в ході виконання повноважень за Договором АО «Пантеон» виконало наступну роботу:

1.1. Первісна консультація клієнта щодо спірних правовідносин. Отримання документів, ознайомлення з їх змістом, попередня правова оцінка вартістю 1000 грн.

1.5 Підготовка адміністративного позову та формування пакету документів, подання позову до суду вартістю 9000 грн., всього 10000 грн. (а.с.92).

Також, суд встановив, що 19 травня 2020 року на підставі договору №20-2/02/20 від 20.02.2020 року ОСОБА_1 сплачено на користь АО «Пантеон» 10000 грн., що підтверджується квитанцією №N1FA05566M (а.с.91).

Суд зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд враховує складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.

Також, суд звертає увагу, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 49 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Наталія Михайленко проти України», від 30 травня 2013 року, заява 49069/11).

Оцінюючи наведені докази, а також враховуючи складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову, суд доходить висновку, що у задоволенні заяви слід відмовити, з огляду на таке.

Відповідно до п.п. 1-2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 цього Закону встановлено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 26 Закону встановлено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути:

1) договір про надання правової допомоги;

2) довіреність;

3) ордер;

4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону, договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

Частиною 2 статті 30 Закону встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Однак, всупереч зазначених вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представником позивача не надано до суду договору про надання правової допомоги.

Також позивачем не надано детального погодинного опису виконаних робіт, не зазначено вартість години послуг адвоката.

Наданий представником позивача акт наданих послуг не визнається судом належним та допустимим доказом, оскільки він не містить детального погодинного опису виконаних адвокатом робіт.

Також суд враховує, що ця справа є нескладною, оскільки вона є типовою до зразкової справи, за якою рішення Верховного Суду вже набрало чинності до подачі позову до суду, відповідно, дана справа не потребувала багато часу для визначення спірних правовідносин, наданні попередньої правової оцінки.

Також суд вважає звернути увагу, що первісна консультація, отримання документів, ознайомлення з їх змістом є невід`ємною частиною роботи щодо складання позовної заяви разом з додатками, а тому охоплюються саме витратами, понесеними на складання позову, формування пакету документів.

У постанові Верховного Суду від 27.06.2018 р. у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені документи мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування таких витрат.

Щодо витрат на подання позову суд зазначає, що відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI, видами адвокатської діяльності є:

1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;

4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні;

5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;

6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;

7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ;

8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Отже, виїзд адвоката для подання позову до канцелярії суду та/або безпосередня подача позову до канцелярії не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені статтями 1, 19 Закону № 5076-VI. А тому, витрати на здійснення вказаних видів робіт не можуть бути відшкодовані у якості витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначений правовий висновок викладено в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04 листопада 2019 року по справі №9901/264/19.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що заява позивача про стягнення витрат на правничу допомогу є необґрунтованою, не підтверджена належними та допустимими доказами, а тому не належить задоволенню.

Керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової академії (м. Одеса) (, місцезнаходження: 65009, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 10), Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Військової частини НОМЕР_4 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) (, місцезнаходження: 65009, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 10) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік (виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08 січня 2019 року).

Зобов`язати Військову академію (м. Одеса) (, місцезнаходження: 65009, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 10) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ІН, місце проживання: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік (виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08 січня 2019 року).

В іншій частин позовних вимог,- відмовити.

У задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням п.15.5 п. 15 ч.1 Перехідних положень КАС України, п. 3 Розділу VI Прикінцеві положення КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний « 21» липня 2020 року.

Суддя Л.Р. Юхтенко

.