Справа № 260/913/19
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2020-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2020 року м. Київ № 260/913/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Закарпатського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування з політичнихта релігійних причин на території Таджикистану, а також систематичного порушення прав людини, залишила разом із своєю сім`єю країну свого походження - Республіку Таджикистан у пошуках притулку та прибула в Україну. Позивач пояснила, що нею була подана заява - анкета про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту де вона зазначила причини, які унеможливлюють її повернення в країну походження через переслідування по політичним та релігійним причинам. Зокрема позивач вказала, що не має можливості повернутися до Таджикистану через політичні причини, оскільки її чоловік ОСОБА_2 є сином одного із засновників єдиної опозиційної партії в країні - Партії Ісламського Відродження ОСОБА_3 . За твердженням позивача, Партія Ісламського Відродження Таджикистану (скорочена назва - ПІВТ) була офіційно зареєстрована та діяла в країні до 2015 року, проте після 2015 року ПІВТ була заборонена рішенням влади Таджикистану та визнана екстремістською, а на позивача та членів її родини розпочався сильний політичний тиск. Майже всіх членів ПІВТ було ув`язнено, а інші були вимушені покинути країну. Родина позивача не могла безпечно проживати в Туреччині через те, що наразі уряд Туреччини масово депортує таджиків за домовленістю з урядом Таджикистану, у зв`язку з чим позивач побоюється повернутися до Таджикистану, оскільки її родину переслідуватимуть, а чоловіка - ув`язнять.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.06.2019 поновлено строк звернення до суду в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії.

Прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 01.10.2019 клопотання позивача про передачу справи за підсудністю задоволено. Адміністративну справу № 260/913/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії - передано на розгляд до Київського окружного адміністративного суду (01133, м. Київ, бульвар Л. Українки, 26).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.11.2019 прийнято до провадження адміністративну справу № 260/913/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії та призначено підготовче засідання на 17 грудня 2019 року. Розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду та призначено підготовче судове засідання.

Вказаною ухвалою запропоновано відповідачеві подати до суду відзив на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Роз`яснити відповідачеві, що відповідно до частин 3, 4 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України до відзиву мають бути додані документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин справа буде вирішена за наявними матеріалами.

Відповідач позов не визнав, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на законність рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За твердженням відповідача, наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які розділяються владою, само по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця, і шукач має довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання. Якщо кримінальне переслідування відносно позивача дійсно існує, то з наведеного слідує, що він не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання відповідальності за вчинені дії, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність, визначена кримінальним кодексом цієї країни. Відтак, зазначені позивачем причини небажання повертатись не мають конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем, або підґрунтя для визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, в своїх доводах відповідач зауважує на тому, що позивач на підтвердження родинних зв`язків надала копію свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого 09.08.2014, де у графі «чоловік» зазначено - ОСОБА_2 . Проте, за даними листа офісу голови Партії Ісламського Відродження Таджикистану від 25.10.2018 вих. № 00843/18, копію якого позивачем було надано до Управління Державної міграційної служби України у Київській області, вбачається, що: « ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_2 , который вместе с женой ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_3 , находятся на территории Украины, является сыном одного из основателя ПИВТ - ОСОБА_13. Также оба являются сторонниками ПИВТ». Отже на думку відповідача, належність позивача до членів сімї особи, яка є засновником Партії ОСОБА_6 , залишається недоведеною. При цьому, відповідач вказує на те, що інформація про Партію Ісламського Відродження Таджикистану, членом якої є батько чоловіка позивача, є загальновідомою, а тому на думку відповідача будь-яка особа може використати таку інформацію та подати документи для отримання статусу біженця.

Представник позивача не погоджуючись з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позов, 13.12.2019 подав до суду відповідь на відзив, в якій зауважив на тому, що позивач при зверненні до відповідача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, надала достатнього належних та допустимих доказів, які свідчать про існування ризику політичних та релігійних переслідувань з боку влади в країні походження у разі її повернення до Таджикистану.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.12.2019 суд відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 суд продовжив строк проведення підготовчого провадження в адміністративній справі № 260/913/19 та відклав підготовче засідання.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи по суті.

У судове засідання, призначене у справі на 02.06.2020 сторони не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи , що підтверджується рекомендованими повідомлення про вручення поштового відправлення зі штриховими ідентифікатором № 271, № 263.

Водночас, судом встановлено, що 02.06.2020 на адресу суд надійшла заява представника позивача про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження. Також представник зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.06.2020 суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою Республіки Таджикистан, народилася у місті Душанбе, за національністю - таджичка, за віросповіданням - Іслам, одружена. Разом з чоловіком ОСОБА_2 виховує доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

03.02.2016 позивач разом з малолітньою донькою виїхала повітряним транспортом з міста Душанде (Таджикистан) до Об`єднаних Арабських Еміратів. Разом з чоловіком потягом трьох місяців проживала в місті Шарджа (ОАЕ). Чоловік позивача ОСОБА_2 проживав в країні на підставі робочої візи.

01.05.2016 позивач повітряним транспортом виїхала до Туреччини, де пробула там упродовж десяти місяців. В Туреччині позивач проживала із сетрою свого чоловіка ОСОБА_8 та її неповнолітнім сином. Згодом до них приєднався чоловік позивача ОСОБА_2 .

22.02.2017 позивач на підставі візи № 19318029 повітряним транспортом виїхала до міста Тегеран (Іран), де прожила близько півтора року.

14.09.2018 позивач виїхала до міста Алма-Ата (Казахстан), де на той час перебував на лікуванні її брат.

13.10.2018 позивач здійснила перетин кордону в пункті пропуску «Ак-Жол» (Киргизька Республіка).

22.10.2018 позивач повітряним транспортом легально перетнула кордон України (аеропорт Бориспіль) та того ж дня вперше звернулася за отриманням захисту на території України.

22.10.2018 позивач звернулася до Управління Державної міграційної служби України у Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захистуу зв`язку з неможливісті повернення на територію Республіки Таджикистан. Причиною цьому позивач зазначила політичну діяльність її чоловіка ОСОБА_2 та його батька ОСОБА_9 , який є одним із засновників єдиної опозиційної партії в країні - Партії Ісламського Відродження Таджикистану. За твердженням позивача ОСОБА_10 (скорочена назва - ПІВТ) офіційно зареєстрована та діяла в країні до 2015 року, проте після 2015 року ПІВТ була заборонена рішенням влади Таджикистану та визнана екстремістською, а на позивача та членів її родини розпочався сильний політичний тиск.

За результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та проведення співбесід з позивачем, висновком Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 11 лютого 2019 року відмовлено заявнику - громадянці Республіки Таджикистан ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши про відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як вбачається зі змісту висновку щодо відмови у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявницею не надано жодних доказів та фактів здійснення над нею фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлювало б перебування на території країни походження. Іноземка не брала участь у жодній релігійній, військовій чи громадській організації, утисків на батьківщині за релігією не зазнавала, приналежність до певної політичної партії документально не доведено, у зв`язку з чим не має підстав вважати, як зазначено у висновку, що заявниця має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, тобто умови, передбачені пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на думку відповідача 1, є відсутніми.

Також, у вказаному висновку зазначено, що заявниця не довела факти насильства, відповідно відсутні підстави вважати, що їй загрожує застосування смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство, тобто заявниця не надала жодних доказів, які б доводили наявність підстав для надання їй додаткового захисту (пункт 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

12 квітня 2019 року Державною міграційною службою України було прийнято рішення № 136-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Таджикистану ОСОБА_1 . Даним рішенням також відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту неповнолітній дитині ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Повідомленням Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 19 квітня 2019 року № 4.4/15 позивачабуло повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення Державної міграційної служби України від 12 квітня 2019 року № 136-19 протиправним та таким, що прийняте відповідачем з порушення норм чинного законодавства, позивач звернулася з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI, в редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

За приписами пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особою, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 5 статті 5 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

При цьому, порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено статтею 7 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 статті 7 Закону № 3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

За приписами частини 1 статті 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частиною 6 статті 8 Закону № 3671-VI передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з частиною 2 статті 9 Закону № 3671-VI працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Приписами пункту 6.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства Внутрішніх Справ України від 07 вересня 2011 року № 649 (далі - Правила № 649), визначено у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 6.2 Правил під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів; г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

Нормами частини 11 статті 9 Закону № 3671-VI обумовлено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 12 статті 9 Закону № 3671-VI зазначено, що особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З наведених правових норм випливає, що у Державної міграційної служби України наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Відповідно до частини 4 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частинами 6-8 статті 8 Закону № 3671-VI передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Частиною 1 статті 12 Закону № 3671-VI передбачено, що рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Також слід зазначити, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Разом з тим, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Викладене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 вересня 2019 року у справі № 420/6339/18.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до п. 196-197 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, обов`язок надавати докази лежить на заявнику, однак, задача встановлення та відпрацювання відповідних фактів вирішується разом з перевіряючою особою. В деяких випадках саме перевіряюча особа має використовувати засоби, якими вона володіє, щоб зібрати усі необхідні докази, які підтверджують клопотання. Проте, навіть цей незалежний пошук не завжди може бути успішним і можуть бути заяви, які неможливо підтвердити доказами. В таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним то перевіряючий повинен тлумачити сумніви на користь заявника. Таким чином, вимога надати докази не повинна сприйматися занадто буквально, через складність зробити це в тій ситуації, в якій знаходиться особа, яка клопоче про надання статусу біженця.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі подання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європи «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Частиною 2 статті 13 Закону № 3671 передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що позивач на підтвердження фактичних даних, повідомлених під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту надала наступні докази: оригінал закордонного паспорту громадянина Таджикистану НОМЕР_3 виданий 19.08.2014; копія свідоцтва про шлюб НОМЕР_4 від 09.08.2014; копія свідоцтва про народження видане 25.03.1994; копія свідоцтва про народження дитини. Додатково в заяві-анкеті ОСОБА_1 зазначила про факт родинних зв`язків з одним із засновників ПІВТ.

Згідно відомостей свідоцтва про шлюб НОМЕР_4 від 09.08.2014, 09.08.2014 року укладено шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Так, відповідно до листа голови Партії Ісламського відродження Таджикистану від 25.10.2018 №00843/18 ОСОБА_2 , громадянин Таджикистану є сином ОСОБА_9 , одного із п`яти засновників ПІВТ та останні є прихильниками ПІВТ. У вказаному листі також зазначено, що родичі активістів і членів ПІВТ переслідуються у Таджикистані.

В той же час, як вбачається із висновку Головного управління ДМС України в Закарпатській області від 11.02.2019 № 2018KV0295 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, він містить посилання на вищевказаний лист голови Партії Ісламського відродження Таджикистану, із посиланням на те, що у листі підтримки ПІВТ від 25.10.2018 вказується ім`я засновника як ОСОБА_13 . У наданій копії свідоцтва про одруження зазначається ім`я чоловіка як ОСОБА_2 , а у відкритих джерелах серед засновників такі: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 і ОСОБА_18 .

Крім того, як вбачається із Висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту він зроблений, в тому числі і на підставі матеріалів по країні походження (Таджикистан), зокрема матеріалів, що надані регіональним Представництвом УВКБ ООН у справах біженців в Україні, Міністерства закордонних справ України, сектором збору та аналізу інформації по країнах походження Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України, однак такі матеріали в особовій справі позивача відсутні.

В той же час, за відомостями МЗС України Верховний суд Таджикистану своїм рішенням від 29 вересня 2015 року заборонив ПІВТ та визнав її екстремістською та терористичною організацією. З того часу десятки активістів і членів ПІВИ були засуджені на десятки років ув`язнення. Слід зазначити, що у Таджикистані переслідуються не лише члени ПІВТ, але й родичі членів партії "за недонесення".

У 2015 році Управління Верховного комісарі ООН з прав людини висловило стурбованість зростаючою загрозою порушення прав людини у Таджикистані та масовими арештами керівників ПІВТ.

Крім того, судом було досліджено декілька офіційних джерел у засобах масової інформації, а саме:

https://www.fergana.agency/news/106488;

https://www.refworld.org.ru/type,COUNTRYNEWS,,TUR,5abe55114,0.html;

https://amnesty.org.ru/ru/2016-06-10-Tajikistan/, в яких вказано про те, що відбувається переслідування громадян Таджикистану, які були прихильниками Партії ісламського відродження Таджикистану.

Проте, відповідачем не проаналізовано інформацію щодо ситуації у Таджикистані та не прийнято до уваги вищезазначені позиції з приводу біженців міжнародного суспільства.

З огляду на вищевикладені обставини, суд вважає, що проведений аналіз фактів щодо ОСОБА_1 як дружини ОСОБА_2 , її родинних зв`язків з членом Партії Ісламського Відродження Таджикистану, можливості її переслідування, інформації щодо країни походження та можливості повернення позивача до Таджикистану є неповним та необ`єктивним.

Крім того, суд зазначає, що позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, усі важливі факти, що були в його розпорядженні надані відповідачу, твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою. Позивач подав свою заяву про міжнародний захист, як тільки дізнався про можливість подання такої заяви в Україні, не намагався у незаконний спосіб перетнути кордон, отже його доводи заслуговують довіри, а відповідачем не доведено протилежного.

При цьому, суд звертає увагу на те, що при розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Разом з тим, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Крім того, мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону № 3671 за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, наявні документи і матеріали повинні бути всебічно вивчені та оцінені як щодо вирішення питання про надання статусу біженця, так і питання про визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, відповідачем не здійснено жодного висновку щодо ситуації у країні походження позивача, дотримання такою країною міжнародних стандартів з кримінального правосуддя, конституційних прав громадян, а також щодо можливих утисків громадян через їх політичні погляди.

Проаналізувавши викладене вище, суд дійшов до висновку, що в даному випадку відповідач не надав належну оцінку зазначеним позивачем обставинам та наданим доказам, не проаналізував належним чином повідомлену заявником інформацію, а також не здійснив дій у межах своїх повноважень щодо перевірки фактів, викладених позивачем.

За таких обставин, суд вважає рішення Державної міграційної служби України від 12.04.2019 №136-19 прийняте без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Водночас, у разі скасування індивідуального акта суд, на підставі частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, враховуючи протиправність рішення ДМС України від 12.04.2019 №136-19 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та для повного забезпечення захисту прав позивача, суд вбачає наявність підстав для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, при вирішенні даної справи суд враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду даної справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі.

Водночас, слід зауважити, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25.11.2019 у справі № 260/590/19 за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про оскарження рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, залишеним без змін Постановою Шостого апеляційного адміністартвиного суду від 17.03.2020 позов задоволено та зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За приписами частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не довів правомірність свого рішення.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач є звільненим від сплати судового збору відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Доказів понесення інших судових витрат позивач суду не надав. Таким чином, судові витрати присудженню на користь позивача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12.04.2019 №136-19 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Панова Г. В.