Справа № 520/5071/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

21.07.2020р. справа №520/5071/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., за участі секретаря - Стрєлка О.В., представників позивача - Токарєва С.В., Рослякова М.Ф., представника відповідача - Зеленохатова І.Є., розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом

Комунального підприємства "Чугуїввода"
до Головного управління ДПС у Харківській області
проскасування податкового повідомлення-рішення, -

встановив:

Позивач, Комунальне підприємство «Чугуїввода» (далі за текстом заявник, платник, КП, Підприємство), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про скасування податкового повідомленнярішення ГУ ДФС у Харківській області №7 від 09.12.2019р.

Аргументуючи цю вимогу зазначив, що штраф та пеня протиправно застосовані до сум несплачених податків, а грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб безпідставно визначено контролюючим органом поза межами строку у 1095 днів.

Відповідач, Головне управління Державної податкової служби у Харківській області (який є фактичним та юридичним правонаступником ГУ ДФС у Харківській області; далі за текстом владний суб`єкт, адміністративний орган, контролюючий орган, податковий орган, ГУ, Управління), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що проведена планова документальна податкова перевірка показала на існування недоплати (заниження) Комунальним підприємством як податковим агентом роботодавцем найманих працівників грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб найманих працівників у вигляді виплаченої заробітної плати. Стверджував, що оскільки до або під час виплати доходу у вигляді заробітної плати податковий агент не забезпечив перерахування податку на доходи фізичних осіб до бюджету, то відповідна сума податку є недоплатою податку (заниженням грошового зобов`язання). Наголошував, що штраф застосований відповідно до ст.127 Податкового кодексу України саме за виплату найманим працівникам доходу без одночасного перерахування податку з доходів фізичних осіб до бюджету, а тому обставина відсутності оплати податку (рівно як і обставина несвоєчасної оплати податку) є кваліфікуючими ознаками складу скоєного податкового правопорушення. Наполягав, що пеня на суму недоплати з податку (заниження грошового зобов`язання) обчислена правильно.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник пройшов визначену законодавством процедуру державної реєстрації, унаслідок чого набув правового статусу юридичної особи приватного права, знаходиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань під ідентифікаційним кодом 36555336.

Відносно найманих працівників заявник виконує функцію податкового агента, нараховуючи та утримуючи з виплат у вигляді заробітної плати податок з доходів фізичних осіб, фіксуючи відповідні утримання у даних бухгалтерського обліку.

Ці обставини визнані учасниками справи.

Контролюючим органом, ГУ ДПС у Харківській області, відносно заявника була проведена планова документальна виїзна перевірка з питання правильності обчислення, повноти і своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період 01.07.2016р.-30.06.2019р.

Результати проведеної перевірки оформлені актом від 18.11.2019р. №809/20-40-33-07-07/36555336 (далі за текстом - Акт).

За викладеними у тексті Акту відомостями станом на 01.07.2016р. заявником нараховано та утримано, але не перераховано до бюджету 1.449.924,43грн. податку з доходів фізичних осіб у вигляді заробітної плати найманих працівників. (а.с.19 т.1).

За період, що згідно з Актом є предметом перевірки, заявником нараховано та утримано 4.414.105,34 грн. податку з доходів фізичних осіб у вигляді заробітної плати найманих працівників (а.с.19 т.1).

За цей же проміжок часу заявником сплачено до бюджету 1.918.944,98грн. податку з доходів фізичних осіб у вигляді заробітної плати найманих працівників, котрі спрямовані контролюючим органом на погашення податкового боргу у хронологічній черговості виникнення у порядку п.87.9 ст.87 Податкового кодексу України (а.с.19 т.1).

Станом на 30.06.2019р. розмір невиконаних заявником публічних зобов`язань з перерахування до бюджету нарахованого та утриманого податку з доходів фізичних осіб у вигляді заробітної плати найманих працівників склав 3.945.016,58грн. (а.с.19 т.1).

Тому у тексті Акту викладені судження контролюючого органу про вчинення особою податкового правопорушення (у контексті предмету спору), а саме: п.п.168.1.2 ст.168, п.п. «а» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України за рахунок неперерахування до бюджету одночасно або до виплати доходу у вигляді заробітної плати найманих працівників нарахованого та утриманого податку з доходів фізичних осіб у розмірі 3.924.140,47грн.

Обставина відхилення між показником обчисленого контролюючим органом нарахованого та утриманого заявником податку з доходів фізичних осіб у вигляді заробітної плати найманих працівників у розмірі 3.945.016,58грн. і показником нарахованого та утриманого заявником податку з доходів фізичних осіб у вигляді заробітної плати найманих працівників у розмірі 3.924.140,47грн. судом не досліджується, позаяк остаточне податкове правопорушення було кваліфіковано контролюючим органом за меншим показником (а саме: за 3.924.140,47грн.), а відтак, за цією обставиною об`єктивно відсутнє порушення прав та інтересів заявника як платника податків.

09.12.2019р. з посиланням на Акт контролюючим органом було видано податкове повідомлення - рішення №7 про визначення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у загальному розмірі 8.493.899,58грн. (основний платіж 3.924.140,47грн., штраф 2.972.390,35грн., пеня 1.597.368,76грн.)

Не погодившись із правомірністю згаданого рішення контролюючого органу, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтею 19 Конституції України проголошено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

З 01.01.2011р. обсяг та зміст повноважень адміністративних органів в галузі справи контролю за податковою дисципліною, а також порядок реалізації контролюючими органами процедури застосування міри юридичної відповідальності до осіб, котрі скоїли податкові правопорушення, визначений, насамперед, нормами Податкового кодексу України.

Підпунктом 168.1.2 ст.168 Податкового кодексу України передбачено, що податок з доходів фізичних осіб сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу.

При цьому, у силу п.п.168.1.5 ст.168 означеного кодексу, якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

Звідси слідує, що обставина реальної виплати податковим агентом роботодавцем доходу найманому працівнику у вигляді заробітної плати не має жодного юридичного значення для виконання податкового обов`язку з податку на доходи фізичних осіб, який підлягає сплаті до бюджету у тому числі і у разі невиплати заробітної плати за правилами місячного податкового періоду.

Як указано у п.п. «а» п. 176.2 ст.176 Податкового кодексу України, особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Заявник у розумінні п. 14.1.180 ст. 14 Податкового кодексу України відносно доходів найманих працівників у вигляді заробітної плати є податковим агентом і у ході розгляду даного спору цієї обставини не заперечував.

Учасники справи також не заперечували достовірності та правдивості відображених у тексті Акту відомостей про дані бухгалтерського обліку Комунального підприємства стосовно величини невиконаного заявником станом 01.07.2016р. податкового обов`язку із нарахованого та утриманого, але не перерахованого до бюджету податку з доходів фізичних осіб у вигляді заробітної плати найманих працівників у розмірі 1.449.924,43грн., стосовно величини нарахованого та утриманого заявником у період 01.07.2016р.-30.06.2019р. податку з доходів фізичних осіб у вигляді заробітної плати найманих працівників у розмірі 4.414.105,34грн., стосовно величини сплачено заявником у період 01.07.2016р.-30.06.2019р. податку з доходів фізичних осіб у вигляді заробітної плати найманих працівників у розмірі 1.918.944,98грн., стосовно величини невиконаного заявником станом на 30.06.2019р. податкового обов`язку із нарахованого та утриманого, але не перерахованого до бюджету податку з доходів фізичних осіб у вигляді заробітної плати найманих працівників у розмірі 3.945.016,58грн.

Відповідно до п.102.1 ст.102 Податкового кодексу України контролюючий орган має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації.

Оскаржене рішення контролюючого органу датоване 09.12.2019р.

Таким чином, у спірних правовідносинах контролюючий орган мав правомірні підстави для самостійного визначення грошового зобов`язання заявника з податку на доходи фізичних осіб починаючи із звітного податкового періоду грудень 2016р.

Із складеного контролюючим органом розрахунку вбачається, що грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб було визначено контролюючим органом, починаючи із звітного податкового періоду грудень 2016р., тобто у межах строку давності у 1095 днів.

При цьому, у силу п.87.9 ст.87 Податкового кодексу України у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.

Обставини наявності станом на 01.07.2016р. не перерахованого до бюджету 1.449.924,43грн. податку з доходів фізичних осіб, тобто податкового боргу у розумінні п.п.14.1.175 ст.14 Податкового кодексу України, визнані самим заявником.

Докази наявності для застосування до цього податкового боргу передбачених п.101.2.3 ст.101 Податкового кодексу України фактичних та юридичних підстав визнання невиконаного податкового обов`язку безнадійним податковим боргом матеріали справи не містять.

Відповідне судове провадження з приводу спонукання до визнання податкового боргу безнадійним та зобов`язання провести списання податкового боргу у якості безнадійного) було ініційовано заявником у межах справи №520/8222/2020 лише 30.06.2020 р., тобто вже після завершення спірних правовідносин.

Відтак, ці обставини не існували на момент виникнення спору, а тому можуть мати юридичне значення для вирішення даного спору виключно за процедурою перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Тому, факт заниження заявником грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 3.924.140,47грн. слід визнати доведеним.

Як з`ясовано судом, у спірних правовідносинах контролюючий орган застосував до платника податків штраф у порядку ст.127 Податкового кодексу України.

Згідно з абз.1 п.127.1 ст.127 Податкового кодексу України ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Відповідно до абз.2 п.127.1 ст.127 Податкового кодексу України ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, вчинені повторно протягом 1095 днів, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

За правилом абз.3 п.127.1 ст.127 Податкового кодексу України ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, вчинені протягом 1095 днів втретє та більше, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

З наведених норм кодексу у кореспонденції з п.п.168.1.2 ст.168, п.п. «а» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України явно та однозначно слідує, що окремими та самостійними складами податкового правопорушення є: 1) діяння особи (платника податку з доходів фізичних осіб або податкового агента) з приводу ненарахування податку з доходів фізичних осіб до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків; 2) діяння особи (платника податку з доходів фізичних осіб або податкового агента) з приводу неутримання податку на доходи фізичних осіб до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків; 3) діяння особи (платника податку з доходів фізичних осіб або податкового агента) з приводу несплати (неперерахування) до бюджету податку з доходів фізичних осіб до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків.

З огляду на викладене слід визнати юридично неспроможним обраний заявником довід про те, що контролюючий орган неправомірно застосовував штраф на несплачений податок, позаяк обставина фактичної оплати податку має юридичне значення у межах складу податкового правопорушення, передбаченого ст.126 Податкового кодексу України, у той час як у даному конкретному випадку штраф було застосовано за ст.127 Податкового кодексу України (за неперерахування податку на доходи фізичних осіб до бюджету до або під час виплати доходу у вигляді заробітної платника користь іншого платника податків - найманого працівника), а не за ст.126 Податкового кодексу України (за несвоєчасну сплату узгодженого грошового зобов`язання).

Як з`ясовано судом, у спірних правовідносинах застосування штрафу було розпочато контролюючим органом з 13.12.2016р., тобто у межах строку давності у 1095 днів від дати прийняття оскарженого податкового повідомлення рішення (09.12.2019р.)

13.12.2016р. мала місце подія першого вчинення заявником податкового правопорушення - несплата (неперерахування) заявником у якості податкового агенту до бюджету 13.413,60грн. податку з доходів фізичних осіб до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків-найманого працівника.

Ця подія зумовила застосування штрафу у розмірі 25% суми податку, що підлягала сплаті до бюджету.

14.12.2016р. мала місце подія першого вчинення заявником податкового правопорушення - несплата (неперерахування) заявником у якості податкового агенту до бюджету 9.192,86грн. податку з доходів фізичних осіб до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків-найманого працівника.

Ця подія зумовила застосування штрафу у розмірі 50% суми податку, що підлягала сплаті до бюджету.

15.12.2016р. мала місце подія першого вчинення заявником податкового правопорушення - несплата (неперерахування) заявником у якості податкового агенту до бюджету 14.817,38грн. податку з доходів фізичних осіб до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків-найманого працівника.

Ця подія зумовила застосування штрафу у розмірі 75% суми податку, що підлягала сплаті до бюджету.

Обране контролюючим органом правозастосування міри юридичної відповідальності за ст.127 Податкового кодексу України цілком узгоджується з правовим висновком постанови Верховного Суду від 21.01.2020 р. по справі №520/11382/15, котра підлягає поширенню на спірні правовідносини з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України.

При цьому, у силу п.87.9 ст.87 Податкового кодексу України у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.

Обставини наявності станом на 01.07.2016р. не перерахованого до бюджету 1.449.924,43грн. податку з доходів фізичних осіб, тобто податкового боргу у розумінні п.п.14.1.175 ст.14 Податкового кодексу України, визнані самим заявником.

Докази наявності для застосування до цього податкового боргу передбачених п.101.2.3 ст.101 Податкового кодексу України фактичних та юридичних підстав визнання невиконаного податкового обов`язку безнадійним податковим боргом матеріали справи не містять.

Відповідне судове провадження з приводу спонукання до визнання податкового боргу безнадійним та зобов`язання провести списання податкового боргу у якості безнадійного) було ініційовано заявником у межах справи №520/8222/2020 лише 30.06.2020 р., тобто вже після завершення спірних правовідносин.

Відтак, ці обставини не існували на момент виникнення спору, а тому можуть мати юридичне значення для вирішення даного спору виключно за процедурою перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Вирішуючи спір за епізодом обчислення пені, суд виходить із таких міркувань.

Правовідносини з приводу нарахування пені унормовані приписами ст. 129 Податкового кодексу України.

Так, п.п.129.1 статті 129 Податкового кодексу України у редакції до Закону України від 21.12.2016р. було встановлено, що після закінчення встановлених цим Кодексом строків погашення узгодженого грошового зобов`язання на суму податкового боргу нараховується пеня.

Нарахування пені розпочинається:

а) при самостійному нарахуванні суми грошового зобов`язання платником податків - після спливу 90 днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов`язання, визначеного цим Кодексом;

б) при нарахуванні суми грошового зобов`язання контролюючими органами - від першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов`язання, визначеного у податковому повідомленні-рішенні згідно із цим Кодексом.

За правилами підпункту 129.1.2 пункту 129.1 статті 129 Податкового кодексу України пеня нараховується: у день настання строку погашення податкового зобов`язання, нарахованого контролюючим органом або платником податків у разі виявлення його заниження на суму такого заниження та за весь період заниження (в тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження);

Тобто наведена редакція Кодексу передбачала застосування фінансової санкції до платників податків у вигляді нарахування пені за весь період заниження податкового зобов`язання на суму такого заниження, оскільки платник весь період, коли він не декларував та не сплачував податки, користувався коштами, які він повинен був сплатити до бюджету.

Однак, у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21.12.2016р. №1797-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017р., пункт 129.1 викладений в іншій редакції, а саме: « 129.1. Нарахування пені розпочинається: 129.1.1. при нарахуванні суми грошового зобов`язання, визначеного контролюючим органом за результатами податкової перевірки, - починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати платником податків податкового зобов`язання, визначеного цим Кодексом (у тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження); 129.1.2. при нарахуванні суми податкового зобов`язання, визначеного контролюючим органом у випадках, не пов`язаних з проведенням податкових перевірок, - починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати податкового зобов`язання (в тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження); 129.1.3. при нарахуванні суми податкового зобов`язання, визначеного платником податків або податковим агентом, - після спливу 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати податкового зобов`язання».

Отже, наведеною нормою кодексу було запроваджено три процедури нарахування пені, а саме: 1) у порядку п.п.129.1.1 ст.129 Податкового кодексу України - за рішеннями контролюючого органу, прийнятими за результатами податкової перевірки; 2) у порядку п.п.129.1.2 ст.129 Податкового кодексу України - за рішеннями контролюючого органу, прийнятими у випадках визначення податкового зобов`язання органом доходів і зборів у силу закону; 3) у порядку п.п.129.1.3 ст.129 Податкового кодексу України - за самостійно поданими платником деклараціями.

Таким чином, редакція норми права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, була змінена з 01.01.2017р. і передбачала, що у кожному з окреслених випадків нарахування пені розпочинається виключно після настання події узгодження грошового зобов`язання з податку (збору).

Можливість нарахування пені на недоїмку (тобто на занижене платником грошове зобов`язання) від календарної дати закінчення певного звітного податкового періоду нормами Податкового кодексу України чітко не передбачена.

Згідно з ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) Європейським судом з прав людини фактично надане тлумачення змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та принципу верховенства права, згідно з яким національне законодавство має бути чітким та узгодженим, відповідати вимозі «якості» закону, забезпечувати адекватний захист осіб від свавільного втручання у права заявника, а у разі протилежного (тобто у разі неоднозначного трактування норми права) підлягає застосуванню найбільш сприятливий для заявника підхід.

Оскільки положеннями Податкового кодексу України не встановлено чіткого порядку нарахування пені на занижене грошове зобов`язання платника до моменту настання події узгодження такого зобов`язання за рішенням контролюючого органу, то у цій частині позов до задоволення не підлягає.

Аналогічний висновок про те, що у випадку донарахування платнику суми грошового зобов`язання за результатами перевірки, нарахування пені розпочинається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати платником податків податкового зобов`язання, викладено у постанові Верховного Суду від 27.11.2018р. у справі №822/2591/17 та у постанові Верховного Суду від 05.12.2019р. по справі №520/10442/18.

У спірних правовідносинах обчислення пені було розпочато контролюючим органом з 10.12.2019р., тобто у межах строку давності у 1095 днів від дати прийняття оскарженого податкового повідомлення рішення (09.12.2019р.).

Пеня обчислювалась одразу з двох підстав, а саме: 675.387,81грн. пені з підстави несвоєчасної оплати податку з доходів фізичних осіб та 921.980,95грн. пені з підстави недоплати податку (заниження грошового зобов`язання) з доходів фізичних осіб.

З викладених вище міркувань обчислення пені на самостійно визначену контролюючим органом недоплату слід визнати неправомірним.

До того ж суд зважає, що у самому тексті оскарженого рішення зазначено, що при обчисленні суми пені контролюючий орган керувався саме п.п.129.1.3 ст.129 Податкового кодексу України, а не п.п.129.1.1 ст.129 Податкового кодексу України, яким після 01.01.2017р. визначено процедуру нарахування пені за несвоєчасну сплату самостійно узгодженого платником податків грошового зобов`язання.

Тому обставина незастосування контролюючим органом у даному випадку приписів п.п.129.1.1 ст.129 Податкового кодексу України сприймається судом у якості додаткової підстави для визнання неправомірним управлінського волевиявлення з приводу обрахування пені на суму недоплати (заниження грошового зобов`язання) з податку на додану вартість.

У решті пені дефектів чи недоліків в проведених контролюючим органом обрахунках судом не виявлено, адже несвоєчасна сплата податку призводить до виникнення підстав для нарахування пені за п.п.129.1.3 ст.129 Податкового кодексу України.

При цьому, у силу п.87.9 ст.87 Податкового кодексу України у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.

Обставини наявності станом на 01.07.2016р. не перерахованого до бюджету 1.449.924,43грн. податку з доходів фізичних осіб, тобто податкового боргу у розумінні п.п.14.1.175 ст.14 Податкового кодексу України, визнані самим заявником.

Докази наявності для застосування до цього податкового боргу передбачених п.101.2.3 ст.101 Податкового кодексу України фактичних та юридичних підстав визнання невиконаного податкового обов`язку безнадійним податковим боргом матеріали справи не містять.

Відповідне судове провадження з приводу спонукання до визнання податкового боргу безнадійним та зобов`язання провести списання податкового боргу у якості безнадійного) було ініційовано заявником у межах справи №520/8222/2020 лише 30.06.2020 р., тобто вже після завершення спірних правовідносин.

Відтак, ці обставини не існували на момент виникнення спору, а тому можуть мати юридичне значення для вирішення даного спору виключно за процедурою перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Обов`язок доведення відповідності оскарженого рішення (діяння) закону за критеріями ч.2 ст.2 КАС України у силу ч.2 ст.77 КАС України покладено саме на владного суб`єкта.

З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом не подано доказів відповідності закону оскарженого рішення (діяння) в частині нарахування пені на суму недоплати (заниження грошового зобов`язання) з податку на доходи фізичних осіб, а обсяг використаних доказів та обрані мотиви в цій частині вчиненого владного управлінського волевиявлення не дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскарженого рішення.

Тому в цій частині оскаржене рішення підлягає визнанню протиправним і скасуванню.

У решті епізодів наведені приватною особою доводи спростовуються змістом належних норм матеріального права та обставинами фактичної дійсності.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України (за виключенням випадку нарахування пені на суму недоплати (заниження грошового зобов`язання) з податку на доходи фізичних осіб), позаяк обставини спору з`ясував повно, оцінив вірно, вчинене особою діяння кваліфікував правильно, норму закону визначив належну, зміст норми права витлумачив відповідно до її дійсної суті, забезпечив дотримання процедури притягнення особи до відповідальності (засадничих гарантій притягнення особи до відповідальності не порушив), взяв до уваги суттєві поза розумним сумнівом аспекти, котрі здатні вплинути на міру відповідальності особи, адекватно співвідніс застосовану міру відповідальності із характером, змістом та наслідками протиправного діяння.

За епізодом нарахування пені на суму недоплати (заниження грошового зобов`язання) з податку на доходи фізичних осіб вимог ч.2 ст.19 Конституції України адміністративний орган не дотримався і вдався до нарахування пені на неузгоджену донараховану (занижену) суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що діючим національним законом України не передбачено.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Харківській області №7 від 09.12.2019 р. в частині нарахування пені у сумі 921.980,95 грн.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); виготовлено у повному обсязі у порядку ч. 3 ст. 243 КАС України 23 липня 2020 року.

Суддя Сліденко А.В.