Справа № 343/682/20
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2020-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 рокуЛьвівСправа № 343/682/20 пров. № А/857/6039/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Кухтея Р. В., Сеника Р. П.;

за участю секретаря судового засідання - Смолинця А. В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 07 травня 2020 року про відмову у заміні неналежного відповідача та забезпеченні позову за чинним рішенням суду у справі № 343/682/20 (головуючий суддя Монташевич С. М., м. Долина, повний текст виготовлено 07 травня 2020 року) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Долинським районним судом Івано-Франківської області було зареєстровано заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про встановлення обов`язку відповідачу поновити із 11 жовтня 2017 року виплату позивачу пенсії відповідно до чинної постанови Долинського районного суду від 04 серпня 2016 року та з врахуванням Постанови Кабінету Міністрів України № 628 від 22 серпня 2018 року «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» замінити сторону виконавчого провадження на Головне управління ПФУ в Івано-Франківській області.

Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 07 травня 2020 року, яка прийнята в порядку письмового провадження, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову за чинним рішенням суду від 28 вересня 2016 року у справі № 343/1281/16-а за його позовом відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 151, ч. 6 ст. 373 КАС України та заміну неналежного відповідача (сторони виконавчого провадження).

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивачем - ОСОБА_1 було оскаржено його в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду, висловлено прохання скасувати ухвалу та задовольнити заяву про заміну неналежного відповідача та забезпечення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що суд першої інстанції проігнорував передбачене ст. 56 Конституції України право позивача на відшкодування за рахунок держави матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Також, суд першої інстанції проігнорував норму прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» згідно якої, у разі якщо внаслідок перерахунку, проведеного відповідно до цього Закону, розмір пенсії зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі. Щодо висновку суду про відсутність в КАС України норми, яка б передбачала такий вид забезпечення позову як просив заявник, то на думку скаржника, суд міг застосувати норму п.п. 4 п. 1 ст. 151 КАС України про заборону іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області подало до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити скаржнику в задоволенні апеляційної скарги.

Апелянтом подано до суду апеляційної інстанції відповідь на відзив в якому просить не брати до уваги відзив, вимоги заяви задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_1 та його представник, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги підтримали та просили таку задовольнити, скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги заяви про заміну неналежного відповідача та забезпечення позову.

Інші особи, у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін з таких підстав.

Встановлено, що Долинський районний суд 04 серпня 2016 року ухвалив постанову у справі №343/1270/16-а, якою визнано протиправними дії Долинського об`єднаного управління ПФУ Івано-Франківської області при нарахуванні ОСОБА_1 пенсійного забезпечення. Зобов`язано Долинське обєднане управління ПФУ Івано-Франківської області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсійного забезпечення - дорахувати до державної пенсії доплату за понаднормативний стаж - 34 роки з розрахунку 34% від зарплати із 26 грудня 2015 року. Зобов`язано Долинське об`єднане управління ПФУ Івано-Франківської області провести виплату недорахованих пенсійних виплат із 26 грудня 2015 року.

27 грудня 2016 року завершено виконавче провадження № 52740151 з виконання вищевказаного судового рішення.

У січні 2018 року заявнику надійшов лист від Калуського об`єднаного управління ПФУ Івано-Франківської області від 23 січня 2018 року №1219/03-Д, в якому повідомлялося, що рішення суду необхідно виконувати в межах покладених судом зобов`язань, а починаючи з 11.10.2017 розрахунок розміру пенсії здійснити відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VІІІ. В результаті наведеного пенсія заявника зменшилася на 684,23 грн.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 628 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України», Калуське об`єднане управління ПФУ Івано-Франківської області реорганізоване шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.

Згідно ч. 1, 2 ст.150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; - або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно норм ч. 1, 2 ст.151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку. Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Колегія суддів враховує, що виходячи з аналізу норм процесуального права, підставою для вжиття заходів забезпечення позову можуть стати такі обставини: 1) можливість істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду без вжиття заходів забезпечення позову; 2) можливість істотного ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся; 3) очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень; 4) очевидність порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, оспорюваним рішенням, дією або бездіяльністю.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим позовним вимогам, повинні бути безпосередньо пов`язаними з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення, повинні забезпечувати співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Даючи оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення адміністративного позову суд апеляційної інстанції також враховує: - розумність, обґрунтованість й адекватність вимог заявника щодо забезпечення позову; - забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу; - наявність зв`язку між конкретним видом, що застосовується для забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий вид забезпечення забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі його задоволення; - імовірності виникнення утруднень для виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; - необхідність у зв`язку із вжиттям заходів запобігти порушенню прав та інтересів інших осіб, в тому числі, й осіб, які не приймають участь у розгляді справи.

Прийняття рішення про забезпечення позову доцільне та можливе лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може в майбутньому ускладнити виконання судового рішення чи призвести до потреби докласти значні зусилля для відновлення прав позивача у разі задоволення позову.

Згідно положень ч. 6 ст. 373 КАС України, за заявою особи, на користь якої ухвалено рішення, суд з метою забезпечення виконання рішення суду може вжити заходів, передбачених статтею 151 цього Кодексу.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх доводів, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Як видно з матеріалів справи, заявник просив вжити заходи забезпечення виконання рішення, яке ухвалене на його користь, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 151 КАС України.

Як вірно вказано судом першої інстанції, пункт 3 частини першої статті 151 КАС України виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15.01.2020.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що на момент прийняття судом першої інстанції оскарженої ухвали суду такий вид забезпечення позову, який просив застосувати заявник, не був передбачений нормами КАС України, а отже судом першої інстанції правильно відмовлено заявнику в забезпеченні позову.

Крім того, встановлення обов`язку ГУ ПФ України в Івано-Франківській області поновити заявнику з 11.10.2017 виплату пенсії відповідно до постанови суду від 04.08.2016, буде означати фактично вирішення спору по суті, що в свою чергу може призвести до порушення прав, свобод та інтересів інших осіб або інтересів держави.

Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 27.12.2016 у ВП № 52740151, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 343/1281/16-а від 17.10.2016 закінчено. Тобто, фактично заявник заявляє нові вимоги, оскільки рішення суду вже виконано.

Щодо вимоги заявника замінити сторону виконавчого провадження, слід зазначити, що відповідно до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, враховуючи факт завершення виконавчого провадження, відсутні підстави для заміни сторону виконавчого провадження.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у п. 45 рішення в справі «Бочаров проти України», п. 53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», п. 43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Згідно з частинами 1, 2 статті 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 р. Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для заміни неналежного відповідача та забезпечення позову за чинним рішенням суду, ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відповідно до ст. 316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст. 229, 243, 250, 310, 315, 316, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 07 травня 2020 року про відмову у заміні неналежного відповідача та забезпеченні позову за чинним рішенням суду у справі № 343/682/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 23.07.2020