Справа № 260/1693/19
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 рокуЛьвівСправа № 260/1693/19 пров. № А/857/6074/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Носа С.П.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Військової частини ТО300 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2020 року (ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження, судом під головуванням судді Скраль Т.В., повний текст рішення складено 06.04.2020) у справі № 260/1693/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити пені дії, суд-

ВСТАНОВИВ:

І.ОПИСОВА ЧАСТИНА

26 листопада 2019 року, ОСОБА_1 , в особі представника Крон Петра Петровича звернулися до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_2 , якою (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 11.03.2020) просили: 1) зобов`язати Військову частину НОМЕР_3 , , Закарпатська область, м. Чоп Ужгородського району, вул. Берег, буд. №146, поштовий індекс 89502 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку з позивачем, виходячи з грошового забезпечення за 12 календарних місяців, що передували дню звільнення; 2) стягнути з Військової частини НОМЕР_3 , , Закарпатська область, м. Чоп Ужгородського району, вул. Берег, буд. №146, поштовий індекс 89502 на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, за 56 днів у розмірі 33 359,20 грн.; 3) визнати дії Військової частини НОМЕР_3 , , Закарпатська область, м. Чоп Ужгородського району, вул. Берег, буд. №146, поштовий індекс 89502 протиправними.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити пені дії задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, за 56 днів. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку по день фактичного розрахунку з 01 листопада 2019 року по 23 грудня 2019 року.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням в частині задоволених вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатитисередній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку по день фактичного розрахунку з 01 листопада 2019 року по 23 грудня 2019 року, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення в обумовленій частині та прийняти у вказаній частині нове судове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог повністю, оскільки на його думку, рішення винесене з порушенням норм матеріального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що при ухваленні рішення суд зобов`язаний визначити конкретну суму присудженого середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з урахуванням критеріїв щодо співмірності визначених ВП ВС у постанові від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача та залишити без змін рішення суду першої інстанції. По суті доводи відзиву співпадають з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному судовому рішенні.

Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ст.124 КАС України, шляхом надіслання повідомлень засобами поштового зв`язку, що підтверджується зворотними рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. В судове засідання не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення слухання справи не направляли.

З огляду на обставини щодо повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги та положення ст. 311 КАС України колегія суддів, вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив службу за контрактом в Збройних Силах України.

31 жовтня 2019 року, наказом Голови Адміністрації Держспецтрансслужби № 62, майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за статтею 26 частиною 5 пункту 2 підпункту а Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

01 листопада 2019 року, наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 70, ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Зобов`язано виплатити майору ОСОБА_1 премію по 01 листопада 2019 року в розмірі 35 %, грошову компенсацію за невикористану чергову відпустку за 2019 рік за 28 діб та грошову компенсацію за соціальну відпустку згідно з пунктом 12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту та абз. 3 ч. 14 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей в кількості 56 діб. Виплатити одноразову грошову допомогу по звільненню за 22 повних календарних років, (а.с. 16).

18 листопада 2019 року Військова частина НОМЕР_2 видала довідку № 13/226, у змісті якої зазначено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 70 від 01 листопада 2019 року, позивачу виплачено одноразову грошову допомогу при звільнення в сумі 196 580 грн. 23 коп. Компенсація за невикористану чергову відпустку за 2019 рік за 28 діб у сумі 16 679,53 грн. Компенсація за соціальну відпустку за 56 діб у сумі 33 359,20 грн., (а.с.19).

19 листопада 2019 року, позивачу було виплачено 16 957,84 грн., відповідно до платіжного доручення № 919 від 18 листопада 2019 року, (а.с. 20).

23 грудня 2019 року, позивачу було виплачено 193 631,53 грн., відповідно до платіжного доручення № 1098 від 21 грудня 2019 року, (а.с. 81).

З системного аналізу положень частини першої статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, пункту 12 статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, статей 4, 16-2 Закону України Про відпустки, пункту 8 статті 10-1, абзацу третього пункту 14, пунктів 17-19 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, статті 1 Закону Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, ст. 1 Закону Про оборону України, слідує що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України Про відпустки № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту № 3551-ХІІ.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у зразковій справі щодо грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку військовослужбовцям у період мобілізації у рішення від 16 травня 2019 року (справа №620/4218/18), залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року.

З огляду на приведені обставини справи відповідачем не заперечуються обставини викладені в рішенні суду першої інстанції стосовно права позивача на отримання позивачем компенсації за всі невикористані додаткової відпустки, як учасником бойових дій тривалістю 56 днів за період з 2016року по 2019 рік у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання відповідача нарахувати на виплатити компенсацію за всі невикористані додаткової відпустки, як учаснику бойових дій тривалістю 56 днів за період з 2016року по 2019 рік не оскаржується.

Водночас, позивачем оскаржується рішення суду в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку з 01.11.2019 по 23.12.2019 без визначення конкретного розміру з урахуванням критеріїв щодо співмірності, визначених ВП ВС у постанові від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц.

З урахуванням даних довідки відповідача № 13/22618 від 18 листопада 2019 року в день звільнення позивача зі служби 01.11.2019 належали до виплати позивачу суми: одноразової грошової допомоги при звільнення в сумі 196 580 грн. 23 коп; компенсація за невикористану чергову відпустку за 2019 рік за 28 діб у сумі 16 679,53 грн; компенсація за соціальну відпустку за 56 діб у сумі 33 359,20 грн. Загальний розмір вказаних сум становив 246 618,96грн (196 580 грн. 23 коп+16 679,53 грн+33 359,20 грн).

Отож, розмір заборгованості відповідача у період з 02.11.2019 по 18.11.2019року (17 днів) становив 246 618,96грн.

З урахуванням проведеної 19.11.2019 виплати в сумі 16 957,84 грн, розмір заборгованості відповідача у період з 19.11.2019 по 23.12.2019 (35 дні) становив 229 661,12 грн (246 618,96грн-16 957,84).

23.12.2019 позивачу проведено виплату в сумі 193 631,53 грн.

Отож, предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку з 01.11.2019 по 23.12.2019. При цьому, розмір заборгованості відповідача у вказаний період з 02.11.2019 по 18.11.2019 (17 днів) становив 246 618,96грн. та в період з 19.11.2019 по 23.12.2019 (35 днів) становив 229 661,12 грн.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як учасник бойових дій має право на отримання компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасник бойових дій тривалістю 56 днів за період з 2016року по 2019 рік та відповідно має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку з 01.11.2019 по 23.12.2019.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що 01 листопада 2019 року, ОСОБА_1 , відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 70, виключений із списків особового складу частини та за наказом зобов`язано виплатити одноразову грошову допомогу при звільнені за 22 повних календарних років, (а.с. 16).

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

З урахуванням даних довідки відповідача № 13/22618 від 18 листопада 2019 року в день звільнення позивача зі служби 01.11.2019 належали до виплати позивачу суми: одноразової грошової допомоги при звільнення в сумі 196 580 грн. 23 коп; компенсація за невикористану чергову відпустку за 2019 рік за 28 діб у сумі 16 679,53 грн; компенсація за соціальну відпустку за 56 діб у сумі 33 359,20 грн. Загальний розмір вказаних сум становив 246 618,96грн (196 580 грн. 23 коп+16 679,53 грн+33 359,20 грн).

Разом з тим, судом встановлено, що зазначений обов`язок відповідачем не виконано у встановлені строки, оскільки виплату належних позивачу сум проведено відповідачем 19 листопада 2019 року у розмірі 16 957,84 грн. та 23 грудня 2019 року у розмірі 193 631,53 грн.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що вразі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Однак, при прийнятті судового рішення суд зобов`язаний врахувати положення частини 2 ст. 117 КЗпП України, яка передбачає, щопри наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. При цьому, положенням вказаної частини передбачено, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст.221 КЗпП України, п.2 ч.1 ст.19 КАС України до органів, які розглядають вказану категорію спорів по суті віднесено суди.

Отож, ухвалюючи рішення за позовною вимогою стосовно зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату середньої заробітної плати/грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у разі часткового задоволення позову щодо розміру належної працівнику виплати при звільненні, або незначного розміру такої затриманої виплати в порівнянні із сумою, яка підлягала виплаті працівнику при звільненні, саме на суд покладено обов`язок визначити певний розмір належного позивачу відшкодування за статтею 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у зазначеному судовому рішенні вказала, що відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати такі критерії:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).

Згідно пункту 94.5. постанови ВП Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц «для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя».

Згідно даних, розміщених на офіційному сайті НБУ за адресою https: bank.gov.ua/markets/interest-rates/ середньозважена облікова ставка за кредитами: з 02 листопада по 12.12.2019 (42 дня) 13,5% річних; з 13 грудня 2019року по 22.12.2019 (10 днів) становила 11,5% річних.

З огляду на обсяг несвоєчасно проведеного розрахунку при звільненні зі служби (у розмірі 246 618,96грн у період з 02.11.2019 по 18.11.2019 (17 днів) та у розмірі 229 661,12 грн за період з 19.11.2019 по 23.12.2019) приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 4325,54 грн.

Розрахунок:

1) 13,5% річних/365 днів року=0,037%ставка за кредитом один календарний день.

(сума боргу за період з 02.11.2019 року по 18.11.2019 в розмірі 246 618,96грн х 0.037%) х 17 днів = 1 551,23грн.

2) 13,5% річних/365 днів року=0,037%ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 19.11.2019 по 12.12.2020 в розмірі 229 661,12 грн х 0.037%) х 24 днів =2039,39грн.

3) 11,5 річних / 365 днів року= 0,032%ставка за кредитом один календарний день.

(сума боргу за період з 13.12.2019 по 22.12.2019 в розмірі 229 661,12 грн х 0.032%) х 10 днів = 734,92грн.

Загальна сума розміру ймовірних майнових втрат 4325,54 грн (1 551,23грн.+ 2039,39грн+734,92грн.)

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд апеляційної інстанції з огляду на приведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 4325,54 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Тому у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 543,66 грн.

Окрім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).

Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як передбачено пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що призвело до частково неправильного вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки фактичного розрахунку по день фактичного розрахунку з 01 листопада 2019 року по 23 грудня 2019 року з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення заявленої вимоги, з вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.311, п.2 ч.1 ст.315, п.п.1, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини ТО300 задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2020 року в адміністративній справі № 260/1693/19 скасувати в частині зобов`язання Військової частини ТО300 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку по день фактичного розрахунку з 01 листопада 2019 року по 23 грудня 2019 року та ухвалити у вказаній частині нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку по день фактичного розрахунку з 01 листопада 2019 року по 23 грудня 2019 року у розмірі 4325,54 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 23.07.2020.