Справа № 420/1736/20
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/1736/20
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

02.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Представництва Президента України в АР Крим про визнання протиправними дій та бездіяльності службових осіб відповідача, пов`язаних з невірним і неточним заповненням його трудової книжки під час його звільнення з посади та зобов`язання внести у трудову книжку відповідні зміни стосовно цього звільнення.

Так, у остаточній редакції свого позову ОСОБА_1 просив:

- визнати протиправними дії та бездіяльність Представництва Президента України в АРК із заповнення його трудової книжки під час його звільнення з посади Постійного Представника Президента України в АРК, яка полягала у необґрунтованому неповному та неточному визначенні правових підстав його звільнення згідно КЗпПУ з порушенням принципу правової визначеності, із не визначенням конкретної норми КЗпПУ як правової підстави звільнення;

- зобов`язати Представництво Президента України в АРК доповнити запис його трудової книжки стосовно його звільнення з посади Постійного Представника Президента України в АРК, із визначенням конкретної норми КЗпПУ, а саме конкретної частини його статті 38, такої, як ч.3 цієї статті, або вказівки на звільнення внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору за статтею 38 цього Кодексу, як правової підстави його звільнення згідно КЗпПУ, про що схвалити відповідне розпорядження Постійного Представника Президента України в АРК із внесенням відповідних змін до розпорядження в.о. Постійного Представника Президента України в АР Крим від 05.12. 2018 року №44-к/р;

- зобов`язати Представництво Президента України в АРК сплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу після звільнення з посади Постійного Представника Президента України в АРК до часу належного заповнення Представництвом Президента України в АРК запису про звільнення з посади Постійного Представника Президента України в АРК у його трудовій книжці та виплатити йому вихідну допомогу у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку згідно статті 44 КЗпПУ, але з тим, щоб загальна сума виплат Представництвом Президента України в АРК у цій справі не перевищила 450 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Також, позивач просив прийняти за результатом розгляду справи окрему ухвалу щодо грубого порушення службовими особами Адміністрації Президента України порядку організації та здійснення контролю за виконанням Указу Президента України від 02.12.2018 року №405/2018 у частині йог звільнення з посади Постійного Представника Президента України в АРК та встановити судовий контроль за виконанням судового рішення в адміністративній справі, зобов`язати Представництво Президента України в АРК у місячний строк з дня набрання рішення суду законної сили подати до Одеського окружного адміністративного суду звіт про його виконання.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що Указом Президента України від 17.08.2017р. №220/2017 він був призначений на посаду Постійного Представника Президента України в АРК, а Указом Президента України від 02.12.2018р. №405/2018 звільнений з цієї посади. Його призначення на посаду було здійснено через добровільне подання ним заяви безпосередньо Президентові України відповідно до КЗпПУ, після ознайомлення з умовами праці на посаді та умовами її оплати.

Як вказує позивач у своєму позові, на момент його призначення на посаду розміри оплати праці Представника та його заступників були визначені Постановою КМУ від 20.04.2016р. №304 «Про умови оплати праці посадових осіб, керівників та керівних працівників окремих державних органів, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну службу», а саме, були включені до Додатку до Постанови КМУ №304, який на той період також охоплював виключно керівництво загальнодержавних органів. Так, посади Представника та його заступників було розміщено в переліку між посадами Представника Уповноваженого Верховної Ради з прав людини та Голови Національної ради з питань телебачення і радіомовлення, місячний посадовий оклад Представника було визначено в 13100 грн.

У подальшому, Постановою КМУ від 12.09.2018р. №784 в Постанову КМУ від 20.04.2016р. №304 було внесено суттєві зміни, а саме, було змінено, як істотні умови праці «Представника», так і його юридичний та політичний статус, який був прирівняним до керівника органу регіонального рівня.

Однак, про вказані вище істотні зміни умов праці роботодавцем, на виконання приписів ч.3 ст.32 КЗпПУ, його не було своєчасно, т.б. за 2 (два) місяці попереджено. Далі, після оприлюднення Постанови КМУ №784, він на своїй посаді Представника Президента вжив усіх вичерпних заходів для з`ясування причин та правових підстав її схвалення, можливості виправлення очевидних незаконних приписів цієї Постанови №784 через відповідні рішення КМУ.

Крім того, позивач вказує, що через ці істотні зміни умов праці, які були вжиті Постановою КМУ №784, і про які його завчасно попереджено не було, він 22.11.2018 року подав Президенту України через АПУ заяву про відставку з посади Представника «за власним бажанням» з 07.12.2018 року, після чого, його було звільнено із посади Представника Указом Президента №405. Зазначена заява про звільнення визначала причиною його звільнення з посади Представника, а саме факт схвалення Постанови КМУ №784 та відповідно істотне обмеження цією постановою його трудових прав та умов праці.

Так, як зазначає позивач, відповідно до Указу Президента України №405, його було звільнено з посади Представника «згідно із поданою ним заявою», т.б. конкретні підстави звільнення з посади, згідно КЗпП, в цьому Указі №405 не вказувалися.

Водночас, в його трудовій книжці, виданій йому у Представництві 07.12.2018р. (т.б. в день звільнення) було зроблено запис 25, за яким його звільнено «згідно з поданою заявою» за ст.38 КЗпП України, при чому, правовою підставою такого звільнення визначено саме Указ Президента Ураїни №405.

У подальшому, т.б. 24.12.2018р. він оскаржив застосування щодо нього норм Постанови КМУ №784 до Окружного адміністративного суду м.Києва.

Також, з метою отримання необхідної інформації стосовно процедури звільнення з посади Представника він спрямував до Офісу Президента України та до АПУ запит на отримання публічної інформації від 10.01.2020р., в якому просив також повідомити, яким є день його звільнення з посади Представника згідно зі змістом Указу Президента №405, нормами КЗпПУ, зокрема, якою є конкретна норма цього Кодексу про звільнення, застосована щодо нього в Указі №405.

Після отримання усіх відповідей на свої запити ним було з`ясовано, що запис 25 у його трудовій книжці на арк.34, виданій йому у Представництві 07.12.2018р., за яким його звільнено «згідно з поданою заявою» за ст.38 КЗпПУ, не має належного правового обґрунтування та фактично є неповним, адже не містить точного пункту ст.38 КЗпПУ, за яким відбулось його звільнення та вказану ним у заяві про звільнення підставу «істотні зміни праці».

Також, позивач в своєму позові зазначив, що дану заяву він фактично подав особисто до канцелярії АПУ 22.11.2018р., після чого, цього дні на нього розпочався тиск з боку співробітників Головного департаменту регіональної і кадрової політики АПУ, з тим, щоб він замінив подану заяву на іншу, в якій не посилався б на підставу звільнення у формі істотних змін праці на посаді Представника. Усвідомлюючи реальні загрози для життя та здоров`я, розуміючи високу ймовірність протиправних дій щодо нього з боку керівництва АПУ, яке узурпувало державну владу в України в рамках самоусунення Президента України від виконання власних обов`язків, він надав посадовій особі гр. ОСОБА_2 інші варіанти своєї заяви про звільнення без дати та оформлені всупереч вимогам законодавства України, але у той спосіб, як це протиправно вимагалося від нього співробітниками Адміністрації Президента України.

Таким чином, після свого звільнення з посади Представника він достеменно не знав, яка саме заява про звільнення була справжньою або неналежно, оформлена всупереч законодавства під тиском співробітників АПУ була використана АПУ для підготовки спірного Указу Президента України про його звільнення з посади «Представника». Лише після отримання ним відповідей на запити він зрозумів, що підставою звільнення все ж було використане належну заяву про звільнення від 22.11.2018р.

Позивач, окрім іншого, також вказує, що таким чином власник (роботодавець) не виконав щодо нього законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, зокрема ч.3 ст.32 КЗпП», за якою про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Тобто, грунтуючись на його заяві про звільнення від 22.11.2020 року, його роботодавець (Президент України) або уповноважений представник роботодавця (АПУ) мав визначити у розпорядчому акті точну підставу звільнення згідно КЗпП, а саме ч. 3 ст. 38 КЗпП, чого ним зроблено не було, а Указ №405 причину його згідно конкретної норми КЗпП теж не відображав.

Таким чином, заповнення його трудової книжки у частині внесення у ній 07.12.2018 року запису 25 про звільнення з посади Представника «згідно з поданою заявою» за ст. 38 КЗпП, із вказівкою на Указ №405, як на єдину правову підставу такого звільнення та без уточнення за якою саме частиною ст. 38 КЗпП звільнено з посади Представника, є невірним, не має належного правового обґрунтування та є неправомірним.

Таке невірне, неналежне та неправомірне заповнення його трудової книжки посадовими особами Представництва під час звільнення з посади «Представника» істотно порушило його трудові та пов`язані з ними права, а також принцип юридичної визначеності, розкритий у практиці Європейського суду з прав людини, а відтак порушило права, гарантовані ст.ст.8,13,14,17,18 Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року. Зокрема, наразі він не може довести шляхом пред`явлення трудової книжки справжні підстави його звільнення з посади Представника, зокрема, у поточних судових процесах, де це має істотне значення а також для його роботодавців.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.05.2020р. відмовлено Представництву Президента України в АР Крим у задоволенні клопотань про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та залишення позову ОСОБА_1 без розгляду. Задоволено клопотання відповідача про доручення до матеріалів справи копій листа Офісу Президента України від 21.04.2020р. та заяви позивача від 30.11.2018р. Прийнято заяву ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог в новій редакції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року (ухваленим в порядку письмового провадження) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеними рішенням та ухвалою суду 1-ї інстанції від 12.05.2020р., ОСОБА_1 09.06.2020 року подав апеляційну скаргу (разом із численними клопотаннями), в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваних рішень було порушено норми матеріального та процесуального права, в зв`язку із чим, просив скасувати спірні ухвалу та рішення суду 1-ї інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити усі його позовні вимоги.

15.06.2020 року матеріали справи, разом із вказаною апеляційною скаргою позивача надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.06.2020 року за вказаною вище апеляційною скаргою позивача було відкрито апеляційне провадження, та запропоновано особам, які беруть участь у справі, подати до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу.

А ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.06.2020 року, у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 року відмовлено.

30.06.2020 року до суду 2-ї інстанції надійшов відзив Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим на апеляційну скаргу, у якому відповідач мотивовано просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заявлених ним клопотань та залишити його апеляційну скаргу на рішення Одеського оружного адміністративного суду від 12.05.2020р. без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2020 року у задоволенні клопотань ОСОБА_1 про витребування доказів, призначення судово-почеркознавчої експертизи, виклик і допит свідків та розгляд справи за участю сторін відмовлено. Призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи встановлений на всій території України «особливий» режим «карантину», приписи ч.6 ст.262, ст.263, п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, характер спірних правовідносин та приймаючи до уваги те, що в даному випадку розглядається апеляційна скарга на рішення суду 1-ї інстанції, яке було ухвалено спрощеному (письмовому) провадженні, а також з метою запобігання поширенню як на території України, так і приміщеннях 5 ААС, респіраторної хвороби «COVID-19», спричиненої «коронавірусом SARS-CoV-2» та убезпечення як сторін по справі, так і працівників суду від вищевказаної особливо небезпечної інфекційної хвороби, колегія суддів розглянула дану справу в письмовому провадженні без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів (матеріалів).

Заслухавши суддю-доповідача, та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом 1-ї інстанції встановлено наступні обставини справи.

17.08.2017р. Указом Президента України П.Порошенко №220/2017 позивача ОСОБА_1 призначено Постійним Представником Президента України в Автономній Республіці Крим.

22.11.2018 року позивач подав Президенту України через АПУ заяву про свою відставку з посади Постійного Представника Президента України в АР Крим «за власним бажанням» з 07.12.2018 року.

02.12.2018 року Указом Президента України П.Порошенко №405/2018 позивача ОСОБА_1 звільнено з посади Постійного Представника Президента України в АР Крим згідно з поданою ним заявою.

05.12.2018 року в.о. Постійного представника Президента України в АРК Гданов І.Р., на підставі вказаного вище Указу Президента України від 02.12.2018р. №405/2018, видав Розпорядженням №44/кр «Про звільнення ОСОБА_1 », у якому зазначив, що ОСОБА_1 звільнено з посади Постійного Представника Президента України в АР Крим згідно з поданою ним заявою, у зв`язку з чим, він зобов`язує службу фінансового та матеріально-технічного забезпечення здійснити усі розрахунки та виплати належних ОСОБА_1 сум, відповідно до вимог чинного законодавства, а саме заробітну плату за фактично відпрацьовані дні у грудні 2018 року; грошову компенсацію за 16 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки.

07.12.2018 року, т.б. у день звільнення, позивач отримав трудову книжку із записом за №24 « 07.12.2018р. звільнений з посади Постійного Представника Президента України в АР Крим згідно з поданою заявою, ст.38 КЗпПУ». В якості документа, на підставі якого було внесено цей запис - зазначено Указ Президента України від 02.12.2018р. №405/2018.

Вважаючи порушеними свої права Кабінетом Міністрів України, якій прийняв Постанову №784 від 12.09.2018р. про внесення змін до Постанови КМУ №304 від 20.04.2016р., позивач спочатку звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом про визнання вказаної постанови КМУ від 12.09.2018р. №784 незаконною, однак, рішенням окружного суду від 04.12.2019р. у задоволенні такого позову було відмовлено у повному обсязі, а постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2020р. це рішення Окружного адміністративного суду м.Києва було залишено без змін.

Не погоджуючись із діями службових осіб відповідача щодо невірного і неточного заповнення його трудової книжки під час його звільнення з посади та вважаючи, що цим були порушені його трудові права, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні даного позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з відсутності неправомірної бездіяльності відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, цілком погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх обґрунтованими та заснованими на законі, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Так, спірні правовідносини між сторонами фактично виникли з приводу правильності оформлення звільнення позивача зі служби (з посади) «за власним бажанням».

Відповідач - Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим є юридичною особою та діє у відповідності до Закону України «Про Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим» від 02.03.2000р. №1524-ІII, з прийняттям якого втратив чинність первинний Закон України «Про Представництво Президента в Республіці Крим» від 17.12.1992р. №2875-ХІІ, на виконання вимог якого Указом Президента України від 31.03.1994р. №119/94 було утворено Представництво Президента України в Республіці Крим.

Як визначено ст.ст.1,5 вказаного Закону України №1524-III, Представництво Президента України в АР Крим - є державним органом, утвореним відповідно до Конституції України з метою сприяння виконанню в Автономній Республіці Крим повноважень, покладених на Президента України. Представництво є юридичною особою.

Згідно зі ст.ст.2,8 цього ж Закону №1524, Представництво утворюється Президентом України і безпосередньо йому підпорядковується. Представництво очолює Постійний Представник Президента України в АР Крим, який, в свою чергу, здійснює загальне керівництво діяльністю Представництва, несе персональну відповідальність за виконання покладених на Представництво завдань.

Крім того, приписами ст.ст.9,15 цього ж Закону встановлено, що Постійний Представник призначається на посаду та звільняється з посади Президентом України. Представництво утримується за рахунок Державного бюджету України. Посадові особи Представництва є державними службовцями. Умови їх матеріального та соціально-побутового забезпечення визначаються Законом України «Про державну службу».

Так, як встановлено судовою колегією з матеріалів справи та вже зазначалося вище, Указом Президента України від 17.08.2017р. №220/2017 ОСОБА_1 було призначено Постійним Представником Президента України в Автономній Республіці Крим, а Указом Президента України від 02.12.2018р. №405/2018, його було звільнено з цієї посади згідно з поданою ним заявою.

Далі, як свідчать матеріали справи, 05.12.2018 року в.о. Постійного представника Президента України в АРК Гданов І.Р., на підставі та на виконання вказаного вище Указу Президента України від 02.12.2018р. №405/2018 року, видав Розпорядженням №44/кр «Про звільнення ОСОБА_1 », у якому, окрім іншого зобов`язав службу фінансового та матеріально-технічного забезпечення у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 згідно з поданою ним заявою, відповідно до вимог чинного законодавства здійснити розрахунки та виплату усіх належних останньому сум, а саме: виплатити йому заробітну плату за фактично усі відпрацьовані у грудні 2018 року дні та грошову компенсацію за 16 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки.

Також, як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, 07.12.2018р., т.б. у день звільнення, позивач отримав свою трудову книжку із записом за №24 (а не №25, як помилково зазначає позивач) « 07.12.2018р. звільнений з посади Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим згідно з поданою ним заявою, ст.38 КЗпПУ». При цьому, в якості документа, на підставі якого внесено цей запис зазначено «Указ Президента України від 02.12.2018р. №405/2018» (т.1 а.с.18).

Слід зазначити, що як видно з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача, наступний запис у ній - №25, який зроблений Інститутом законодавства Верховної Ради України, та в якому вказано, що « 10.12.2018р. ОСОБА_1 призначено на посаду «головного наукового співробітника відділу європейського права та міжнародної інтеграції», з якої він, в свою чергу, був звільнений 19.08.2019р. на підставі п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України (запис №26).

Як вже вказувалося вище, з матеріалів справи та змісту позовної заяви встановлено, що позивач, звільняючись з посади «за власним бажанням», вважав, що Кабінетом Міністрів України при прийнятті Постанови №784 від 12.09.2018р. «Про внесення змін до Постанови КМУ №304 від 20.04.2016р.» було порушено його права, в зв`язку із чим, він, до подачі даного позову звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва із адміністративним позовом про визнання вказаної вище Постанови КМУ №784, однак, рішенням окружного суду від 04.12.2019р. по справі №640/22415/18 у задоволенні зазначених позовних вимог останньому було відмовлено у повному обсязі.

При цьому, слід зазначити, що як вбачається з матеріалів справи, вказане вище рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 04.12.2019р. було залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2020р., т.б набрало законної сили.

Так, зі змісту вказаної вище постанови суду 2-ї інстанції від 01.03.2020р. по справі №640/22415/18 по справі №640/22415/18 видно, що доводи апелянта (т.б. ОСОБА_1 ) про порушення Постановою КМУ №784 його трудових прав та інтересів є помилковими, оскільки дана Постанова КМУ №784 не є нормативно-правовим актом, що визначає юрисдикцію Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим. Правовий статус цього органу безпосередньо визначений ст.139 Конституції України та Законом України «Про Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим».

Окрім того, колегія суддів, приймаючи рішення по справі №640/22415/1, зокрема зауважила й про те, що питання щодо зміни істотних умов праці позивача на посаді Постійного Представника Президента України в АР Крим, а також, щодо можливого попередження позивача про такі зміни у строки, насправді встановлені законодавством про працю, та, в свою чергу, останні не є предметом розгляду у межах даної справи. Кабінет Міністрів України не перебуває у безпосередніх трудових правовідносинах із позивачем, а тому, жоден із доводів апеляційної скарги щодо можливого порушення роботодавцем його прав не є підставою для скасування акту Уряду та має окремий спосіб, порядок захисту прав та інтересів.

По даній же справі №420/1736/20 позивач звернувся до окружного суду із позовом - 02.03.2020 року, визначивши предмет позову, як неправильне (неналежне) оформлення підстав звільнення в його трудовій книжки, а саме не зазначення конкретної частини статті 38 КЗпПУ, за якою він звільнений.

Так, позивач, посилаючись на те, що в своїй заяві від 30.11.2018 року про звільнення він зазначав про порушення Постановою КМУ №748 істотних умов проходження служби, про що він повідомлений не був, крім того, останній стверджував і про неправильне та неповне зазначення у трудовій книжки підстав його звільнення, та вважає, що в його трудовій книжці повинна бути відображена належна підстава звільнення ч.3 ст.38 КЗпПУ або зміст частини 3 ст.38 повинен бути викладений словами.

Таким чином, предметом позовних вимог по даній справі, є саме неправильність відображення відповідачем у трудовій книжці позивача підстав його звільнення.

В подальшому, як вже вказувалося вище, позивач, вважаючи неправильне оформлення його звільнення в трудовій книжки та затримкою її видачі, просив також вирішити питання і щодо зобов`язання відповідача сплатити йому середній заробіток за час його вимушеного прогулу після його звільнення до часу належного заповнення запису про звільнення з посади Постійного Представника Президента України в АРК у трудовій книжці та виплатити йому вихідну допомогу у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку згідно статті 44 КЗпПУ.

Як передбачено положеннями ст.9 Закону України №1524-III, Постійний Представник Президента України в АРК призначається на посаду та звільняється з посади Президентом України.

Разом з тим, як вбачається зі змісту вимог п.2 ч.3 ст.3 Закону України «Про державну службу», дія цього Закону не поширюється на Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим та його заступників.

Так, КЗпП України визначає підстави розірвання трудового договору. Зокрема, ст.38 КЗпП України регламентує питання розірвання договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.

Як слідує зі змісту приписів ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за 2 (два) тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Але, згідно із ч.2 ст.38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Відповідно ж до вимог ч.3 ст.38 КЗпП України (на яку посилається позивач), працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір «за власним бажанням», якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Статтею 48 КЗпП України визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, Постановою КМУ №301 від 27.04.1993р. «Про трудові книжки працівників» затверджені зразки бланків трудової книжки і вкладиша до неї. Пунктом 4 цієї Постанови КМУ визначено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

Крім того, слід звернути увагу й на те, що у відповідності до вказаної вище Постанови КМУ №301 від 27.04.1993р., наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993р. №58 була затверджена «Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників».

Так, як видно з п.2.2. цієї Інструкції №58, до трудової книжки вносяться, крім іншого, відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Згідно із п.2.3 вказаної Інструкції, записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

А пунктом п.2.4 Інструкції встановлено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Згідно з п.2.26 даної Інструкції, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Наприклад, «звільнений в зв`язку з прогулом без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України».

При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов`язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Наприклад, «звільнений за власним бажанням у зв`язку з зарахування у вищий навчальний заклад, ст.38 КЗпП України».

Пунктом 2.27 встановлено, що запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.

Днем звільнення вважається останній день роботи.

Таким чином, діючим законодавством чітко визначено, що записи трудовій книжці при звільненні: - повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону; - повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Як вже вказувалося вище, питання звільнення працівника «за власним бажанням» безпосередньо регламентовано ст.38 КЗпП України.

Так, вказана норма КЗпПУ регламентує, що звільнення працівника «за власним бажанням» може здійснюватися також з підстав зумовлених неможливістю продовжувати роботу, тобто з поважних причин, або у відповідності до ч.3 ст.38 КЗпПУ з підстав, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Отже, системний аналіз вказаних вище норм трудового законодавства свідчить про те, що враховуючи положення ст.38 КЗпП України, Інструкцією №58 визначено, що у разі поважності причин звільнення працівника «за власним бажанням» за ст.38 КЗпПУ в трудовій книжці ця причина відображається, але за умови відповідності тексту наказу. В інших же випадках зазначається лише тільки ст.38 КЗпПУ.

Вирішуючи питання відповідності запису у трудовій книжки позивача тексту наказу про його звільнення, а саме Указу Президента України від 02.12.2018р. №405/2018, судовою колегією, як і судом 1-ї інстанції, беззаперечно встановлено, що спірний запис №24 у трудовій книжки повністю відповідає тексту Указу Президента України від 02.12.2018р. №405/2018 «Про звільнення ОСОБА_1 ».

При чому, слід зазначити, що тексти усіх Указів Президента України, в т.ч. і Указу від 02.12.2018р. №405/2018, є загальнодоступними та відповідно, позивач, безпосередньо якого стосується вказаний Указ Президента, був ознайомлений з його змістом, а також із записом, внесеним на підставі цього Указу в його трудову книжку, яку, в свою чергу, він отримав 07.12.2018 року, т.б в день звільнення.

Крім того, необхідно зауважити, що позивач до звернення до суду із даний позовом у будь-який спосіб фактично не оспорював правильність внесеного запису в його трудову книжку, який, як вже вказувалося вище, відповідав змісту Указу Президента України щодо його звільнення від 02.12.2018р. №405/2018.

Що ж стосується підстав видання Указу Президента України №405/2018 про звільнення позивача, то судами обох інстанцій з матеріалів справи беззаперечно встановлено, що підставою для його видання була не заява від 22.11.2018р., яку позивач додав до позову, а його заява від 30.11.2018р., яка зареєстрована в адміністрації Президента України 30.11.2018р. вх.№303/53510-01.

Так, заперечуючи проти долучення до матеріалів справи додаткових доказів, у тому числі і цієї заяви від 30.11.2018р., позивач зазначив, що станом на грудень 2018р. у нього не було впевненості, що його було звільнено з посади саме за поданою заявою від 22.11.2018р., у якій він визначив в якості підстави свого звільнення істотні зміни праці на посаді Представника, запроваджені Постановою КМУ №784. Далі, як зазначає позивач у своєму позові, починаючи з 22.11.2018р. на нього розпочався тиск з боку співробітників Головного департаменту регіональної і кадрової політики АПУ, з тим, щоб він замінив свою заяву від 22.11.2018р. на іншу, в якій би не посилався як на підставу свого звільнення істотні зміни праці на посаді Представника. В подальшому, він, усвідомлюючи реальні загрози для свого життя та здоров`я, вирішив добровільно надати посадовій особі АПУ гр. ОСОБА_2 інші варіанти своїх власноручних заяв про звільнення без дати, які оформлені всупереч вимогам законодавства України.

Проте, уважно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, не приймає до уваги вказані вище доводи позивача як обґрунтування позовних вимог щодо заповнення трудової книжки з порушенням принципу правової визначеності, пов`язані із не зазначенням конкретної частини (пункту) ст.38 КЗпП України як правової підстави звільнення, та в свою чергу, вважає, що зазначаючи ці доводи, позивач фактично змінює предмет позову, а саме ставить під сумнів взагалі правомірність підстав та процедури свого звільнення з посади Указом Президента України від 02.12.2018р.

Разом з тим, на думку суду, вказані обставини повинні встановлюватися при оскарженні самого рішення про звільнення, т.б. Указу Президента України від 02.12.2018р., але позивач у встановлений КАС України місячний строк не звертався до суду із таким позовом.

Отже, з урахуванням вище викладеного, судова колегія, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність належних підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо визнання протиправними дій та бездіяльності відповідача, пов`язаних із заповненням його трудової книжки при звільнення його з посади Постійного Представника Президента України в АРК, яка полягала у необґрунтованому неповному та неточному визначенні правових підстав звільнення згідно КЗпПУ з порушенням принципу правової визначеності, із не визначенням конкретної норми КЗпПУ як правової підстави звільнення.

Також, одночасно слід вказати й про те, що не підлягають задоволенню і інші позовні вимоги ОСОБА_1 , як похідні, які стосуються зобов`язання відповідача доповнити запис його трудової книжки шляхом зазначення в цій трудовій книжці конкретної частини (пункт) ст.38 КЗпП України, або вказівки на звільнення внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору за статтею 38 цього Кодексу як правової підстави звільнення ОСОБА_1 згідно КЗпПУ (про що схвалити відповідне розпорядження Постійного Представника Президента України в АРК про внесення змін до розпорядження в.о. Постійного Представника Президента України в АРК від 05.12.2018р. №44-к/р), зобов`язання відповідача сплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу після його звільнення з посади Постійного Представника Президента України в АРК до часу належного заповнення трудової книжки, а також виплатити останньому вихідну допомогу у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку згідно статті 44 КЗпПУ, але з тим щоб загальна сума виплат Представництвом Президента України в АРК ОСОБА_1 у цій справі не перевищила 450 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, апеляційний суд, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов правильного висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні заявлених ним позовних вимог.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що в свою чергу, в даному випадку і було зроблено представником відповідача.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки є недоведеними, ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,321,322,325,328,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 20.07.2020р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко