Справа № 520/2577/2020
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2020-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 р.Справа № 520/2577/2020

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М., м. Харків, повний текст складено 27.04.20 року по справі № 520/2577/2020

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Харківського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просили:

- скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 , викладене у вигляді витягу з протоколу № 3 від 17.02.2020 року засідання Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами МО України та встановлення статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби, про відому ОСОБА_1 у встановленні статусу члена сім`ї військовослужбовця, який помер (загинув) під час проходження військової служби;

- скасувати рішення Харківського обласного військового комісаріату, викладене у вигляді витягу з протоколу № 3 від 17.02.2020 року засідання Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами МО України та встановлення статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби, про відому ОСОБА_2 у встановленні статусу члена сім`ї військовослужбовця, який помер (загинув) під час проходження військової служби;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 встановити ОСОБА_1 статус "член сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби" та видати відповідне посвідчення;

- зобов`язати Харківський обласний військовий комісаріат встановити ОСОБА_2 статус "член сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби" та видати відповідне посвідчення.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що рішенням Харківського обласного військового комісаріату, викладене у вигляді витягу з протоколу №3 від 17.02.2020 засідання Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами МО України та встановлення статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби, про відому позивачам у встановленні статусу члена сім`ї військовослужбовця, який помер (загинув) під час проходження військової служби, відповідно до п. 2 ст. 3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Підставою для прийняття такого рішення є акт проведення службового розслідування по факту загибелі солдата ОСОБА_3 військової частини п/п НОМЕР_1 від 01.07.2015 року, в якому визначено, що загибель не пов`язана з вчиненням злочину чи адміністративного правопорушення, але є наслідком вчинення дій у стані алкогольного сп`яніння. Позивачі вважають спірне рішення протиправними та таким, що підлягає скасуванню.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 року адміністративний позов задоволено. Скасовано рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 , викладене у вигляді витягу з протоколу № 3 від 17.02.2020 року засідання Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами МО України та встановлення статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби, про відому ОСОБА_1 у встановленні статусу члена сім`ї військовослужбовця, який помер (загинув) під час проходження військової служби. Скасовано рішення Харківського обласного військового комісаріату, викладене у вигляді витягу з протоколу № 3 від 17.02.2020 року засідання Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами МО України та встановлення статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби, про відому ОСОБА_2 у встановленні статусу члена сім`ї військовослужбовця, який помер (загинув) під час проходження військової служби. Зобов`язано Харківський обласний військовий комісаріат встановити ОСОБА_1 статус "член сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби" та видати відповідне посвідчення. Зобов`язано Харківський обласний військовий комісаріат встановити ОСОБА_2 статус "член сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби" та видати відповідне посвідчення. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати в вигляді судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в вигляді судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, вважає рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим за умов неправильного застосування норм матеріального права, таким, що прийняте без повного і всебічного з`ясування всіх обставин в справі, на підставі висновків, що суперечать дійсним обставинам справи. Вказує, що задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку, що окрім висновків щодо перебування ОСОБА_3 у стані алкогольного сп`яніння, даний факт не встановлено більше у жодному документі, не проведено відповідних медичних досліджень. В зв`язку з чим, позивачі не мають права на отримання статусу "член сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби". Просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 року, прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачі письмовий відзив на апеляційну скаргу не подали.

Сторони по справі в розумінні вимог КАС України повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги та обґрунтування апеляційної скарги, наполягав на її задоволенні .

Позивачі та їх представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважають рішення суду першої інстанції обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню, просять суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивачі є батьками померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Згідно довідки Військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 24.07.2015 №5937 , що дійсно в період з 02.05.2015 по 25.06.2015 ОСОБА_3 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції в м. Мар`їнка Донецької області та помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .

Рішенням Харківського обласного військового комісаріату, викладеним у вигляді витягу з протоколу № 1 від 12.01.2017 засідання Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами МО України та встановлення статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби, яким відмолено позивачам у встановленні статусу члена сім`ї військовослужбовця, який помер (загинув) під час проходження військової служби, відповідно до п. 2 ст. 3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", на підставі акту проведення службового розслідування по факту загибелі солдата ОСОБА_3 військової частини п/п НОМЕР_1 від 01.07.2015 року, в якому визначено, що загибель солдата ОСОБА_3 не пов`язана з вчиненням злочину чи адміністративного правопорушення, але є наслідком вчинення дій у стані алкогольного сп`яніння.

Рішенням Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами МО України та встановлення статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби від 12.04.2019 №3, після надання додаткових документів, а саме постанови старшого слідчого СВ Марійського ВП Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області про закриття кримінального провадження, позивачам повторно відмовлено у встановленні статусу члена сім`ї військовослужбовців які загинули (померли) під час проходження військової служби, в зв`язку з тим, що постанова не спростовує акту проведення службового розслідування від 01.07.2015 щодо встановлення факту загибелі солдата ОСОБА_3 внаслідок вчинення дій у стані сп`яніння.

Не погодившись із вказаними рішеннями, позивачі звернулись до суду.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2019 у справі №520/4899/19 скасовано п. 4 та п.5 протокольного рішення № 1 від 12.01.2017 засідання Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами МО України та встановлення статусу члена сім. ї померлого війсь ковослужбовця в період проходження військової служби; скасовано п. 2 та п. 3 протокольного рішення № 3 від 12.04.2019 засідання Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням, статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами МО України та встановлення статусу члена сім ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби; зобов`язано Харківський обласний військовий комісаріат повторно розглянути заяви позивачів від 20.03.2019 про отримання статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження війсь кової служби.

На виконання судового рішення Комісією для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служ би та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами МО України та встановлення статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби повторно розглянуто заяви позивачів та прийнято рішення від 17.02.2020 року № 3 (пункт 1, 2), яким відмовлено позивачам.

Підставою для відмови слугувало те, що відповідно до Акту проведення службового розслідування від 02.07.2015 року проведеного у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 : вважати солдата ОСОБА_3 таким, що загинув під час проходження військо вої служби в зоні проведення антитерористичної операції, але не пов`язана з виконанням військового обов`язку 25.06.2015 року внаслідок необережності та у стані алкогольного сп`яніння.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивачі звернулись до суду із даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, посилання відповідача на факт настання смерті ОСОБА_3 у зв`язку з перебуванням ним у стані алкогольного сп`яніння не підтверджено належними та допустимими доказами. При цьому, правова оцінка вказаних доводів вже була надана судом під час розгляду справи №520/4899/19. Інших підстав для відмови у наданні позивачам статусу "член сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби" не вказано, а відтак спірне рішення є протиправним та підлягає скасуванню у судовому порядку. Крім того, з метою належного способу захисту порушених прав позивача, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача встановити позивачам відповідний статус та видати посвідчення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 5 ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правовий статус ветеранів війни закріплено Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (далі - Закон України №3551-XII), який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Абзацом першим пункту 1 частини 1 статті 10 Закону України №3551-XII встановлено, що чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Відповідно до абзацу 9 пункту 1 частини 1 статті 10 Закону №3551-XII порядок надання статусу особи, на яку поширюється чинність цього Закону, особам, зазначеним в абзацах п`ятому - восьмому цього пункту, визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абзацом 16 пункту 1 частини 1 статті 10 Закону №3551-XII, до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать: утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія; батьки; один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; діти, які мають свої сім`ї, але стали особами з інвалідністю до досягнення повноліття; діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти.

Відповідно до пункту 4 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302), особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення члена сім`ї загиблого". Нагрудний знак зазначеним особам не видається.

Абзацом 2 пункту 7 Положення №302 визначено, що "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Отже, підставою для отримання посвідчення відповідно до зазначеного вище Закону є причинний зв`язок смерті з пораненням, контузією чи каліцтвом, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків).

При цьому, відповідно до п.2 ч.3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" дія цього Закону не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними злочину чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження.

Судовим розглядом встановлено, що під час прийняття оскаржуваного рішення досліджувались: акт проведення службового розслідування по факту загибелі солдата ОСОБА_3 , затвердженого командиром військової частини пп НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_4 від 02.07.2015; висновок експерта №129 від 25.06.2015 судово-медичної експертизи трупа громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; витяг з наказу №151 від 20.07.2015 Міністерства оборони України командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 (по стройовій частині), постанова про закриття кримінального провадження від 28.02.2018 та додаткові документи, надані на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2019 у справі №520/4899/19.

Так, згідно наказу №151 від 20.07.2015 вказано, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , та його смерть, не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, оскільки наступила від набряку головного мозку, отриманої внаслідок необережності та у стані алкогольного сп`яніння.

При цьому, у висновку експерта №129 судово-медичної експертизи від 25.06.2015, відносно ОСОБА_3 вказано, що від речовин мозку сторонніх запахів не відчувається; під час розтину черевної порожнини сторонніх запахів не відчувається. Кров та шлунок зі складовими, що вилучені для токсикологічного дослідження, утилізовано у зв`язку з відсутністю умов зберігання та транспортування біоречовин.

Згідно акту проведення службового розслідування по факту загибелі, за результатами проведеного розслідування запропоновано, зокрема, вважати солдата ОСОБА_3 таким, що загинув під час проходження військової служби в зоні проведення антитерористичної операції, але не пов`язано з виконанням військового обов`язку 25.06.2015 внаслідок необережності та у стані алкогольного сп`яніння.

У поясненнях, що відображені у зазначеному акті, солдату ОСОБА_5 здалося, що ОСОБА_3 знаходився у нетверезому стані. В той же час, в своїх поясненнях молодший сержант ОСОБА_6 , з яким разом солдат ОСОБА_5 знаходився в одному приміщенні, не вказав про перебування ОСОБА_3 в стані алкогольного сп`яніння.

На думку колегії суддів, вказані свідчення не є належними та достатніми доказами для встановлення причинно-наслідкового зв`язку смерті ОСОБА_3 , оскільки достовірними та належними доказами стану алкогольного сп`яніння за даних обставин є висновки токсилогічного дослідження крові та шлунку зі складовими, проте такі не були проведені за відсутності умов зберігання та транспортування біоматеріалу, а сам висновок експерта №129 судово-медичної експертизи від 25.06.2015 не містить таких заключень.

Тобто, факт настання смерті ОСОБА_3 у зв`язку з перебуванням ним у стані алкогольного сп`яніння не підтверджено належними та допустимими доказами.

При цьому, правова оцінка вказаних доводів вже була надана судом під час розгляду справи №520/4899/19.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності власних дій та рішень, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не довів належними та допустимими доказами правомірність оскаржуваного рішення про відмову позивачам у встановлені статусу "член сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби".

На підставі викладеного, колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо правомірності оскаржуваного рішення.

Частинами 1 та 2 статті 6 КАС України, встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВРта вона набула чинності для України 11 вересня 1997 року.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії", п. 74).

Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Разом з тим, як встановлено під час судового розгляду справи, відповідачем зазначених вище принципів при прийнятті рішення дотримано не було.

Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

З урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з метою повного захисту порушених прав та інтересів особи, необхідним є саме зобов`язання відповідача встановити позивачам статус "член сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісті під час проходження військової служби" та видати відповідне посвідчення.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі Ґарсія Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з приписами частини першої ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін..

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 року по справі № 520/2577/2020 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 20.07.2020 року