Справа № 420/4242/20
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2020-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2020 року м.Одеса Справа 420/4242/20

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльність та стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо несвоєчасної виплати позивачу всіх належних йому сум в день звільнення з поліції 29.10.2019 року та стягнути з відповідача грошові кошти на користь позивача у розмірі середнього заробітку за весь час затримки виплати всіх належних йому сум в день звільнення з поліції по день фактичного розрахунку з ним у сумі 230 489,39 грн. з утриманням усіх передбачених законом відрахувань, які перерахувати на картковий рахунок позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що рішеннями Одеського окружного адміністративного суду від 14.01.2019 року по справі №420/5841/18 та від 07.08.2019 року по справі №420/269/19, які набрали законної сили визнано, що станом на день звільнення, а саме 29.10.2018 року позивачка мала право на отримання винагороди за безпосередню участь в проведенні антитерористичної операції за період з 07.11.2015 по 31.01.2016 року в розмірі 17 796,81 грн., премії за 29.10.2018 року у розмірі 108 грн. та одноразової грошової винагороди при звільненні у розмірі 44 520,03 грн.

Таким чином позивач вказує на те, що з урахуванням встановлених фактів у вищезазначених рішеннях по справам №420/5841/18 та №420/2639/19 вона має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати їй грошового забезпечення у періоді з 30.10.2018 по 28.04.2020 року (дата останнього розрахунку з відповідачем), а тому у відповідача виник обов`язок щодо сплати позивачу компенсації за затримку таких виплат.

Представник відповідача надав до суду відзив на адміністративний позов, який обґрунтований тим, що відносини щодо виплати присуджених ОСОБА_1 за судовими рішеннями грошових коштів, регулюються Законом України «Про виконавче провадження», а застосування положень статті 117 КЗпПУ до таких правовідносин не підлягають.

Також представник відповідача посилаючись на практику вказував на те, що у разі задоволення позову розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем при звільненні повинен становити 8975,25 грн.

Ухвалою суду від 27.05.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає за можливим розглянути та вирішити справу по суті у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Дослідивши адміністративний позов, відзив Головного управління Національної поліції в Луганській області, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 01.03.1991 року проходила службу в органах внутрішніх справ України, а з 07.11.2015 року по 29.10.2018 року в Національній поліції, з 01.09.2014 року по 07.11.2015 року, з 07.11.2015 року по 30.04.2018 року брала безпосередню участь в проведенні Антитерористичної операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України відповідно до довідки Головного управління Національної поліції в Луганській області № А-14115 від 07.09.2018 року, має статус учасника бойових дій відповідно до посвідчення MB № 028289 виданого 10.08.2015 року (а.с.15-22).

Наказом Головного управління Національної поліції в Луганській області № 521 о/с від 25.10.2018 року ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за ст.77 ч.1 п.2 (через хворобу) з 29.10.2018 року з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні 27 років 07 місяців 29 днів, у пільговому обчисленні 40 років 02 місяці 14 днів, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати складає 27 років 07 місяців 29 днів, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 04 діб (а.с.23).

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, вище окреслені обставини встановлені рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.08.2019 року по адміністративній справі №420/2639/19, яке набрало законної сили.

Надалі вважаючи протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо не нарахування та не виплати позивачеві винагороди за безпосередню участь в проведенні антитерористичній операції за період з 07.11.2015 року по 31.01.2016 року, ОСОБА_1 12.11.2018 року звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.01.2019 року по справі №420/5841/18 позов ОСОБА_1 задоволено частково та з урахуванням винесеної ухвали про виправлення описки від 14.02.2019 року визнано неправомірною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо не нарахування та не виплати позивачеві винагороди за безпосередню участь в проведенні антитерористичній операції за період з 07.11.2015 року по 31.01.2016 року та стягнуто з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь позивача винагороду за безпосередню участь в Антитерористичній операції за період з 07.11.2015 року по 31.01.2016 року в розмірі 17796,81 грн.

Вказане вище рішення від 14.01.2019 року по справі №420/5841/18 набрало законної сили 30.10.2019 року, оскільки П`ятим апеляційним адміністративним судом відмовлено у задоволені апеляційної скарги відповідача, а вказане рішення залишено без змін.

Таким чином, вищевказаним рішенням встановлено наявність заборгованості відповідача по виплаті позивачу грошового забезпечення, а саме винагороди за безпосередню участь в проведенні антитерористичній операції за період з 07.11.2015 року по 31.01.2016 року, яка мала б бути виплаченою позивачці при її звільненні.

Як встановлено судом на виконання вищенаведеного рішення відповідачем нараховано ОСОБА_1 належну їй суму винагороди за безпосередню участь в АТО в розмірі 14 855,81 грн. та виплатило вказану суму 27.03.2020 року, що підтверджується випискою по картці/рахунку «Ощадбанку» (а.с.30).

Між іншим, як встановлено судом, 02.05.2019 року ОСОБА_1 зверталась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області, в якій просила: визнати наказ ГУНП в Луганській області № 3880 від 29.10.2018 в частині встановлення премії позивачу за 29.10.2018 в розмірі 5,6 % неправомірним; зобов`язати ГУНП в Луганській області внести зміни в наказ № 3880 від 29.10.2018, в частині встановлення позивачеві премії за 29.10.2018 на рівні попередніх 28 днів жовтня 2018 року, а саме 42,8 %; стягнути з відповідача кошти на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними діями позивачеві, що відобразилися в зменшенні премії з 42,8 % до 5,6 % за день 29.10.2018, на користь останнього, в розмірі: 108,02 грн., з урахуванням усіх необхідних за законом відрахувань, перерахувавши зазначену суму на рахунок позивача AT «Ощадбанк», МФО 304665, КОД , № карткового рахунку 4471, ідентифікаційний номер ; визнати порядок нарахування відповідачем одноразової грошової винагороди при звільненні позивачеві на підставі розрахунку з врахуванням премії на день звільнення 5,6 %, у розмірі 128304 грн., неправомірним; зобов`язати відповідача нарахувати позивачеві, одноразову грошову винагороду при звільненні, з урахуванням премії 42,8 % на день звільнення, у розмірі 173502 грн.; стягнути з відповідача кошти, які склали різницю між нарахованою та сплаченою позивачеві грошовою винагородою при звільненні, з урахуванням премії 5,6 % на день звільнення, у розмірі 128304 грн., та нарахованою грошовою винагородою при звільненні, з урахуванням премії 42,8 % на день звільнення, у розмірі 173502 грн., на користь останнього, в розмірі: 45198 грн., з урахуванням усіх необхідних за законом відрахувань, перерахувавши зазначену суму на рахунок Позивача AT «Ощадбанк», МФО 304665, КОД , № карткового рахунку 4471, ідентифікаційний номер (номер який присвоєну справі 420/2639/19).

Вищенаведений адміністративний позов ОСОБА_1 рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.08.2019 року по справі 420/2639/19 задоволено частково. Визнано неправомірним наказ Головного управління Національної поліції в Луганській області № 3880 від 29.10.2018 року в частині встановлення премії ОСОБА_1 за 29.10.2018 року в розмірі 5,6 %; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Луганській області внести зміни в наказ № 3880 від 29.10.2018 року в частині встановлення ОСОБА_1 премії за 29.10.2018 року на рівні попередніх 28 днів жовтня 2018 року, а саме 42,8 %; стягнуто з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 суму недоплаченої премії за 29.10.2018 року у розмірі 108,00 грн. без врахуванням усіх необхідних за законом відрахувань; визнано неправомірним порядок нарахування Головним управлінням Національної поліції в Луганській області одноразової грошової винагороди при звільненні ОСОБА_1 на підставі розрахунку з врахуванням премії на день звільнення 5,6 % у розмірі 128304,00 грн.; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду при звільненні з урахуванням премії 42,8 % на день звільнення у розмірі 173502,00 грн.; стягнуто з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 різницю між нарахованою та фактично сплаченою одноразовою грошовою винагородою при звільненні з урахуванням премії 42,8 % на день звільнення у розмірі 44520,03 грн. з врахуванням усіх необхідних за законом відрахувань.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням від 07.08.2019 року по справі №420/2639/19, Головне управління Національної поліції в Луганській області подало апеляційну скаргу.

Втім постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2020 року по справі №420/2639/19 апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення без змін.

Отже рішення від 07.08.2019 року по справі №420/2639/19 набрало законної сили 20.03.2019 року.

З огляду на вказане, суд зазначає, що вищезазначеним рішенням встановлено наявність заборгованості відповідача по виплаті позивачу грошового забезпечення, а саме премії за 29.10.2018 року у розмірі 108 грн. без врахування усіх необхідних за законом відрахувань та неповної виплати одноразової грошової винагороди різниця якої становила 44520,03 грн., які мали б бути виплачені позивачці при її звільненні.

Судом встановлено, що на виконання вищенаведеного рішення відповідачем нараховано позивачці кошти у розмірі 108 грн. за недоплачену премію за 29.10.2018 року, кошти у розмірі 37162,91 грн. за різницю між нарахованою та фактично сплаченою одноразовою грошовою винагородою при звільненні, що підтверджується з випискою по картці/рахунку «Ощадбанку» (а.с.33).

З огляду на означене та враховуючи прийняті рішення від 14.01.2019 року по справі №420/5841/18 та від 07.08.2019 року по справі №420/2639/19, які набрали законної сили, позивач вказує на те, що відповідачем допущено порушення строку розрахунку при звільненні, а отже є підстави для визнання протиправною такої бездіяльності відповідача та виплати їй середнього заробітку за весь час затримки.

Водночас позивач у позовній заяві вказує на те, що з урахуванням того, що розрахунковий період з 30.10.2018 по 28.04.2020 року (згідно справи №420/2639/19) щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати премії за 29.10.2018 року та одноразової грошової винагороди при звільненні, покриває розрахунковий період з 30.10.2018 по 26.03.2020 року (згідно справи №420/5841/18) щодо виплати середнього заробітку за час затримки виплати винагороди за безпосередню участь в проведенні антитерористичної операції за період з 07.11.2015 по 31.01.2016 року, він вважає, що позивач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки виплати саме у період з 30.10.2018 по 28.04.2020 року у розмірі 230 489,39 грн.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд зазначає, що питання виплати середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичної виплати грошового забезпечення працівникам служби цивільного захисту спеціальним законодавством не врегульовані, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що до даних спірних правовідносин підлягає застосуванню трудове законодавство.

Статтею 116 Кодексу Законів про Працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно частини 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 у справі №4-рп/2012 за статтею 47 Кодексу (КЗпП - прим.) роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладений у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15 непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічну правову позицію було також викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 по справі №821/1083/17, відповідно до якої ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року по справі №755/10947/17 зазначає, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховної Палати Верховного суду.

Відповідно до ч.5 ст.16 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

За таких умов суд враховує вищенаведені висновки Великої Палати Верховного Суду та не приймає до уваги посилання відповідача, що дія статті 117 КЗпП не розповсюджується на суми виплат, які були визначені судовим рішенням.

Як вже було встановлено судом, 27.03.2020 року та 29.04.2020 року на підставі рішень Одеського окружного адміністративного суду від 14.01.2019 року по справі №420/58411/18 та від 07.08.2019 року по справі №420/2639/19, які набрали законної сили Головне управління Національної поліції України в Луганській області нарахувало та виплатило позивачу винагороду за безпосередню участь в АТО у розмірі 14 855,81 грн., недоплачену премію з 29.10.2018 рік в розмірі 108,00 грн. та одноразову грошову винагороду в розмірі 37162,91 грн.

З огляду на що вбачається, що датою останнього розрахунку відповідачем з ОСОБА_1 є 29.04.2020 року (а.с.31).

Разом з тим, оскільки станом на день звільнення позивача з державної служби (29.10.2019 року), відповідачем не було проведено з ОСОБА_1 розрахунку у повному обсязі, позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, а тому позовні вимоги в цій частині адміністративного позову підлягають задоволенню.

При цьому, суд зазначає, що обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Пунктом 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

У пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що період затримки виплати позивача складає 547 робочих днів та обраховується з дня після звільнення позивача з посади, а саме з 30.10.2018 року (перший день після звільнення позивача) по 28.04.2020 року включно (останній день затримки перед днем виплати грошової допомоги).

Водночас суд враховує, що грошове забезпечення поліцейського за час вимушеного прогулу обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Виплата грошового забезпечення поліцейському за час вимушеного прогулу регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі Постанова № 988).

Пунктом 2 Постанови № 988 визначено, що виплата грошового забезпечення поліцейському за час вимушеного прогулу та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом МВС України від 06 квітня 2016 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 29 квітня 2016 року № 669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі Порядок № 260).

Пунктом 6 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06 квітня 2016 року №260, передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення поліцейському за час вимушеного прогулу є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Пунктом 9 розділу І Порядку встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Зі змісту Порядку, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин, вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 липня 2018 року, справа №805/1110/17-а.

Як вбачається з довідки про доходи ОСОБА_1 від 14.01.2019 року №61/111/22-2019 виданої Головним управлінням Національної поліції в Луганській області, сума заробітної плати позивача за серпень 2018 року вересень 2018 року (2 місяці, що передують події, з якої пов`язана виплата) складає 25703,64 грн. (а.с.28).

Судом встановлено, що кількість календарних днів за два місяці, що передують звільненню ОСОБА_1 , а саме за серпень 2018 року та вересень 2018 року складає 61 робочих днів.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 421,37 грн. (12851, 82 грн. + 12851, 82 грн. = 25703, 64 грн./61 календарні дні) за 1 календарний день.

У зв`язку із чим, розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, складає 230 489, 39 грн.

Разом з тим, Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року по справі №825/325/16 вказано, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.

Також, Верховний Суд в постанові від 30 жовтня 2019 року по справі №806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо необхідності врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Правова позиція щодо застосування принципу співмірності була також зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі №524/1714/16-а, та постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц, від 14 листопада 2018 року по справі № 806/345/16.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так судом встановлено, що позивач мав право на отримання винагороди за безпосередню участь в проведенні антитерористичної операції у розмірі 17 796,81 грн., премії за 29.10.2018 року у розмірі 108 грн. та одноразової грошової винагороди при звільненні у розмірі 44 520,03 грн., що в загальному розмірі становить 62 424,84 грн. (17 796,81 + 108 + 44 520,03) позивач просить суд стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку, який складає 230 489,39 грн., що в 4 рази перевищує розмір невчасно виплаченої загальної суми за судовими рішеннями.

При цьому істотність частки невиплачених позивачці сум при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 62 424, 84 грн. / 230 489, 39 грн. (сума отримання винагороди за безпосередню участь в проведенні антитерористичної операції, премії за 29.10.2018 року та одноразової грошової винагороди при звільненні/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) * 100% = 27, 08%.

За таких умов, із врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що позивачу підлягає відшкодуванню сума у розмірі 62 416, 53 гривень із розрахунку 421,37 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 27,08% (істотності частки недоплаченої суми) х 547 (робочих днів затримки розрахунку).

Також, суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в п. 39-41 постанови Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

Водночас щодо вимоги позивача в частині перерахування стягнутих коштів на його картковий рахунок в банку, суд зазначає, що перерахування сплачених коштів на рахунок позивача задоволенню не підлягає з огляду на те, що дане питання відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» відноситься до компетенції органів Державної казначейської служби України.

На підставі вищезазначеного, враховуючи правові позиції Верховного Суду щодо істотної частки невиплаченої суми при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги позивача шляхом стягнення на його користь з Головного управління Національної поліції в Луганській області середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.10.2018 року по 28.04.2020 року включно у сумі 62 416, 52 грн. з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Таким чином суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що позивач звільнений на підставі п.13 ч.1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору, оскільки є учасником бойових дій, згідно посвідчення серії МВ №028289 від 10.08.2015 року (а.с.20).

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 всіх належних їй сум в день звільнення з поліції 29.10.2019 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Головного управління Національної поліції в Луганській області середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.10.2018 року по 28.04.2020 року включно у сумі 62 416, 52 грн. з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

В задоволенні іншої частини позивних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іванов Е.А.

.