Справа № 420/4716/20
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2020-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4716/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні в порядку ст. 262 КАС України) справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду із позовом звернувся ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13.05.2020 року №154-20, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Рішенням Державної міграційної служби України (далі за текстом - ДМСУ) від 13.05.2020 року № 154-20 позивачеві було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

29 травня 2020 року позивач отримав повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області за № 96 від 22.05.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач зазначає, що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач не може повернутися до країни своєї громадянською належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства.

Позивач зазначив, що інформація по країні походження підтверджує наявність підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

На переконання позивача, рішення Державної міграційної служби України від 13.05.2020 року № 154-20, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є неправомірним та необґрунтованим.

Процесуальні дії

Ухвалою суду від 03.06.2020 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (в порядку ст. 262 КАСУ).

Відповідно ст. 162 КАС України відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 03.06.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 03.06.2020 року витребувано з Державної міграційної служби України належним чином завірену копію особової справи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

10 червня 2020 року судом надіслано на електронну пошту (ІНФОРМАЦІЯ_2) представнику Державної міграційної служби України сканкопії ухвал суду від 03.06.2020 по справі 420/4716/20, що підтверджується матеріалами справи.

22 червня 2020 року за вх. №23834/20 через канцелярію суду представником відповідача Державної міграційної служби України Н. Білоконь (за довіреністю) надано відзив на адміністративний позов разом із належним чином завіреною копією особової справи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відзив обґрунтовано наступним.

Відповідач зазначив, що не визнає адміністративний позов та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

В своєму адміністративному позові ОСОБА_1 посилається на те, що він не бажає повертатися до Сірійської Арабської Республіки через ситуації загальнопоширеного насильства.

Так, за твердженням відповідача, співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації, та встановлено, що зі слів позивача, виїзд відбувся через бажання здобуття вищої освіти на території України (арк. 8 анкети від 26.02.2018). Після закінчення навчання на території України позивач не повернувся на Батьківщину через бажання в подальшому залишитися проживати з власною дружиною на території України (арк. 8 анкети від 26.02.2018). Зі слів позивача, наразі він не може чітко визначити обставини, наявність яких, може створювати загрозу для нього у випадку повернення до країни громадянської належності (арк. 8 анкети від 26.02.2018).

Натомість, позивач побоюється повертатися до країни громадянської належності через можливість власного примусового рекрутування до лав збройних сил Сирії, можливу загрозу для власного життя у зв`язку з військовими діями на території Сирії (арк. 8 анкети від 26.02.2018; арк. 2-3 протоколу співбесіди від 12.12.2019). За результатами розгляду справи інших; суттєвих елементів заяви або вірогідного переслідування (побоювання), ніж зазначених вище - не виявлено.

З посиланням на фактичні обставини справи, відповідач вважає, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування.

На думку відповідача, позивач не підпадає під ознаки категорії «біженець на місці», оскільки позивач на час звернення за захистом не мав відношення до жодної з категорій осіб, зазначеної у «Руководство по процедурам и критериям определения статуса беженцев. Тематические рекомендации по международной защите (согласно Конвенции 1951 года и Протоколу 1967 года, касающихся статуса беженцев» та тривалий час перебував в Україні нелегально. Враховуючи, що позивач звернувся за захистом із зволіканнями, він виключається з визначення поняття «біженець на місті», що передбачає, зокрема, легальне перебування в країні на період загострення ситуації на Батьківщині.

ДМС України вважає, що позиція позивача, наведена в адміністративному позові в цілому є необґрунтованою, безпідставною та спростовуються матеріалами особової справи позивача, де в повній мірі проведено всі процедурні дії, передбачені ст.7-9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», п.п. 4.1. - 5.2 Правил розгляду та оформлення документів необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які затверджені наказом МВС України №649 від 07.09.2011; у повному обсязі досліджено всі обставини справи, а само: прийнято до розгляду заяву позивача, проведено анкетування та неодноразові інтерв`ю, враховані всі документи та пояснення, надані позивачем, а також і інформацію по країні її походження.

При цьому, відповідач, з посиланням на постанови Верховного Суду від 06.03.2019 по справі № 826/14576/16, від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17, зазначив, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

У відзиві також зазначено, що відповідно до ПСП, спостерігається значне покращення соціально-гуманітарної ситуації на території Сирії за останній період часу, що, в тому числі, стало можливим внаслідок звільнення більшої частини території Сирії від представників радикальних ісламістських угруповань. Слід додатково відзначити, що у відповідності до листа МЗС стосовно актуальної безпекової ситуації на території Сирії зазначається, що станом на травень 2019 року 65% території Сирії, зокрема, західна, південно-західна та центральна частина країни, у тому числі столичні регіони, повністю контролюються урядовими військами режиму ОСОБА_2 , внаслідок чого, безпекова ситуація y вказаній зоні (провінції Ріф-Дімашк, Латакія, Тартус, Хомс, Сувейда, а також частково Алеппо та Хама ) є задовільною та характеризується відсутністю безпосередніх безпекових загроз для життя і здоров`я місцевих мешканців (лист МЗС від 11,05.2019 № 71/КПП/164-500-384), що створює можливість повернення та подальшого безперешкодного перебування позивача в рідному місті.

Слід зазначити, що звернення позивача до ГУ ДМС України в Одеській області у лютому 2018 року відбулось після тривалого нелегального перебування на території України, що свідчить про свідоме порушення норм українською законодавства, відсутністю потреби у міжнародному захисті, зверненні до міграційної служби лише з метою отримання фактичної легалізації на території України, про що прямо стверджує позивач під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. 5- 6 анкети від 26.02.2018; арк. 20 протоколу співбесіди від 03.03.2018). Додатково, позивач стверджує, що його рідний брат на установчі дані ОСОБА_3 (матеріали ОС № 20180D0024) звертається до ГУ ДМС України в Одеській області з тією ж метою (арк. 15 протоколу співбесіди від 03.03.2018).

З інформації за країною походження спостерігаються позитивні тенденції щодо повернення біженців до Сирії, що стало можливим завдяки покращенню соціально-політичної ситуації на Батьківщині.

Також, з ІКП прослідковується можливість отримання жителями Сирії гуманітарної допомоги у випадку необхідності, що є можливим завдяки діяльності численних міжнародних організацій на території країни громадянської належності заявника.

Відповідач зазначив, що під час проживання в Сирії позивач не зазнав ) одних переслідувань з конвенційними ознаками, ситуація в країні громадянської належності позивача не є підставою для надання йому міжнародного захисту в Україну приймаючи до уваги відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на Батьківщину.

Ускладнена соціально-політична ситуація в Сирії у будь-якому разі не надає автоматичних підстав для визнання біженцями або надання додаткового захисту особам, які виїхали з країни унаслідок військового конфлікту, або ж не бажають повертатися на Батьківщину, приймаючи до уваги також інформацію за країною походження позивача, з якої відзначається врегулювання напруженої ситуації та покращення життя населення.

Аналізом матеріалів особової справи було встановлено, що факти, повідомлені позивачем стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В будь-якому випадку, приймаючи відповідне рішення, ДМС Україну жодним чином не розглядається можливість примусового видворення позивача за межі України або примусового повернення на Батьківщину.

ДМС України звертає увагу, що відмовляючи позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначає, що заявник не підпадає під ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та діючим Законом, однак не позбавляє його права залишатись на території України, якщо він має інші для цього підстави.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону, суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

Беручи до уваги наведене у відзиві, відповідач вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 13.05.2020 № 154-20 про відмову у визнанні біженцем абр особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирії, уродженцем м. Таруса.

При цьому, судом встановлено, що 28.05.2012 року позивач вперше звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в України.

19 червня 2012 року наказом заступника начальника Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області № 47 було прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16 лютого 2013 року за результатами розгляду особової справи позивача управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області на підставі абз.4 п.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" було складено висновок про відмову громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вищезазначеного висновку, рішенням Державної міграційної служби України №365-13 від 10.06.2013 року позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону, - відсутні.

Не погоджуючись з даним рішенням відповідача №365-13 від 10.06.2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21.08.2013 року у справі №815/5310/13-а, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2013 року, ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову до Державної міграційної служби України про скасування рішення від 10.06.2013 року №365-13 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що 19.02.2018 року позивач повторно звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №29.

Також судом встановлено, що постановою Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області про накладення адміністративного стягнення серії МОД №004983 від 04.10.2018 року позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.203 КУпАП (порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через територію України) та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700,00 грн.

03 березня 2018 року, розглянувши заяву та особову справу ОСОБА_1 , на підставі проведених анкетувань та співбесіди, заступником начальника відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області було складено висновок про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту в Україні.

У висновку, зокрема, зазначено, що складна соціально-політична ситуація, яка виникла внаслідок проведення військових дій на території Сирії не є автоматичною підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також міграційний орган зазначив, що заявник не надав жодних переконливих пояснень або тверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. При цьому повідомлена заявником обставина стосовно сімейного конфлікту з братами його батька, з урахуванням наданої заявником інформації, повідомлених обставин, всебічного аналізу матеріалів особової справи заявника, не містить ознак дискримінації або переслідування, не належить до конвенційних ознак визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Окрім того, у висновку зазначено, що повідомлена заявником обставина небажання повернення на територію Сирії у зв`язку з ймовірним примусовим рекрутуванням до лав збройних сил Сирії не визнається в якості підстави для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заявник не зміг навести об`єктивних фактів або підтверджень щодо ситуації власного можливого примусового вербування до збройних сил Сирії. Так, шукач захисту не надав жодних доказів або документальних підтверджень можливості свого примусового призову до армії

На підставі вищезазначеного висновку, наказом головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №44 від 03.03.2018 року позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з даним наказом відповідача №44 від 03.03.2018 року ОСОБА_1 звернувся із адміністративним позовом до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.05.2018 року у справі №815/1016/18 (залишеного в силі постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.08.2018 року) адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області було задоволено. Скасовано наказ ГУ ДМС України в Одеській області №44 від 03.03.2018 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" та зобов`язано ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву позивача з урахуванням актуальної інформації щодо Сирійської Арабської Республіки та з урахуванням іншої правової оцінки, наданої судом у рішенні, у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством.

На виконання вищезазначеного судового рішення, ГУ ДМС України в Одеській області видано наказ №169 про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

25.09.2018 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №183 від 25.09.2018 року ОСОБА_1 повторно відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вищезазначеним наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, позивач оскаржив його до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13.05.2019 року у справі № 420/5163/18 (залишеного в силі постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2019 року) адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ головного управління державної міграційної служби України в Одеській області №183 від 25.09.2018 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано Головне управління ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням актуальної інформації щодо Сирійської Арабської Республіки та з урахуванням іншої правової оцінки, наданої судом у рішенні, у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством.

На виконання вищезазначеного судового рішення, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області видано наказ № 212 від 06.11.2012 про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №234 від 06.12.2019 року продовжено строк повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до отримання відповідей з органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи.

Відповідно до даних анкети позивача як особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.02.2018 року ОС №2018OD0023 (далі - Анкета від 26.02.2018), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирії, уродженцем м. Таруса, за національністю сірієць, за етнічною належністю - араб, за віросповіданням мусульманин (алавіт), канонів релігії дотримується частково.

В Анкеті від 26.02.2018 року також зазначено, що позивач одружений з 26.06.2010 року на громадянці України ОСОБА_4 , проте припинив спілкування із ОСОБА_4 приблизно в 2014-2015 році, але офіційно шлюб не розірвали та наразі позивач не проживає разом із ОСОБА_4 .

Згідно з даними, зазначених в анкеті від 26.02.2018 року, позивач вперше виїхав з території Сирії в 2004-2005 році авіарейсом Алеппо (Сирія) - Одеса (Україна), впродовж 2005-2011 року навчався в Національній юридичній академії в м. Одесі, де отримав вищу юридичну освіту, ступінь магістра. Позивач востаннє виїхав за межі Сирії приблизно в серпні 2010 року авіарейсом Дамаск (Сирія) - Одеса (Україна) легально на підставі паспортного документа та оформленого запрошення від його дружини ОСОБА_4 .

Серед причин виїзду з країни постійного проживання, позивач в Анкеті від 26.02.2019 року зазначив, що виїхав за межі Сирії до України з метою отримання освіти на території України, оскільки на території Сирії не було факультету міжнародного права.

Позивач в Анкеті від 26.02.2018 року зазначив, що не повернувся до Сирії на постійне проживання, оскільки планував проживати із дружиною на території України та наразі позивач не бажає повертатись до Сирії через можливість рекрутування до збройних сил та проведення військових дій на території Сирії.

В Анкеті від 26.02.2018 року позивач також зазначив, що не знає, що йому особисто може погрожувати у випадку повернення до Сирії та висловив побоювання щодо несення строкової військової служби, але позивач не бажає проходити строкову військову службу та приймати участь у військових діях на території Сирії.

Згідно даних протоколу співбесіди з громадянином Сирії ОСОБА_1 від 12.12.2019 року ОС №2018OD0023 (далі - Протокол від 12.12.2019), позивач підтвердив, що він є військовозобов`язаним та висловив побоювання щодо примусового рекрутування до збройних сил Сирії у випадку його повернення на територію Сирії.

У протоколі від 12.12.2019 року також відображено, що позивач не перебуває у розшуку у Сирії, рідних позивача, які проживають на території Сирії, не затримували та не викликали на допити.

14 квітня 2020 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2018OD0023.

13 травня 2020 року, підтримуючи висновок Головного управління ДМС в Одеській області, Державною міграційною службою України прийнято рішення №154-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 .

Позивач отримав повідомлення №96 від 22 травня 2020 року від Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення ДМС України від 13.05.2020 №154-20.

В рамках процедури повторного розгляду заяви від 19.02.2018 із позивачем було проведено анкетування від 26.02.2018, протокол співбесіди від 25.09.2018 та від 12.12.2019. Оскільки позивач володіє російською мовою, він самостійно ознайомився із змістом зазначених протоколів та не мав зауважень до їх змісту.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

Конституція України

Частина 2 статті 19. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI

Пункт 1 частини 1 статті 1. Біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пункт 13 частини 1 статті 1. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частина 1 статті 5. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стаття 6. Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частина 1 статті 7. Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частина 7 статті 7. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частина 1 статті 8. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частина 4 статті 8. Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частина 6 статті 8. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

ВИСНОВКИ СУДУ

Відповідно п. 13 зазначеної норми Закону, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно зі статтею 4 Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивач не звільнений від обов`язку надавати докази.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1 частиною другою статті 13 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та беручи до уваги положення Пленуму Вищого адміністративного суду від 26.06.2011 року №3, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

В свою чергу, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

"Для того чтобы считаться беженцем, лицо должно продемонстрировать свидетельства вполне обоснованных опасений стать жертвой преследований по одной из причин, указанных выше. Не имеет значения, возникает ли преследование по одной из этих причин или от сочетания двух или более причин. Часто проситель может не знать о причинах преследований. Как бы то ни было, это не его обязанность - анализировать свой случай до такой степени, чтобы подробно устанавливать причины (п.66).

В свою чергу, судом встановлені елементи, які вказують на необґрунтованість клопотання позивача в контексті набуття міжнародного захисту в Україні, зокрема, відповідно до зазначеної позивачем інформації в Анкеті від 26.02.2018 та протоколах співбесід від 25.09.2018 та від 12.12.2019:

- позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме, за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на час проживання на території країни попереднього постійного проживання;

- позивач ніколи не був членом жодних політичних, релігійних, громадських або військових організацій на території країни попереднього постійного проживання;

- позивач не здійснював політичну діяльність на території країни походження;

- позивач не займався активістською, громадською діяльністю, або протиправною діяльністю на території країни попереднього постійного проживання;

- позивач ніколи не був учасником міжрелігійних та/або міжетнічних конфліктів на території країни попереднього постійного проживання;

- позивач мав можливість вільного дотримання канонів обраного віросповідання, національність та віросповідання позивача є домінуючими в регіоні постійного проживання;

- у позивача не виникало проблем з налагодженням соціальних зв`язків з цивільним населенням на території країни попереднього постійного проживання, що створює можливість для адаптації позивача у випадку повернення на територію Сирії;

- позивач не зазнавав особливого дискримінаційного ставлення до себе під час проживання на території Сирії;

- ані у позивача, ані у його близьких родичів ніколи не виникало проблем з офіційною сирійською владою;

- по відношенню до позивача не висувались офіційні обвинувачення на території країни попереднього постійного проживання, позивач не притягався до кримінальної відповідальності, по відношенню до нього не застосовувались заходи адміністративного примусу на території країни походження, у позивача не виникало проблем з оформленням проїзного документа, що вказує на відсутність жодних проблем або конфліктів з сирійською владою, можливістю налагодження належних соціальних зв`язків на території країни походження;

- позивач не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які б були пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами.

Також, на території Сирії залишились проживати наступні близькі родичі позивача:

Сафія Бахаеддін Мустафа - батько, проживає в м. Тартус (Сирія), займається мистецькою діяльністю, вільний художник.

Тахер Зейна - бабуся, проживає в м. Тартус (Сирія), не працює, пенсіонерка.

Згідно матеріалів особової справи позивача, близькі родичі, які наразі залишились проживати на території країни походження, мають доступ до основних потреб та комунікацій (арк. 2 протоколу співбесіди від 12.12.2019), близькі родичі позивача наразі не зазнають елементів переслідування (арк. 3-4 протоколу співбесіди від 12.12.2019), позивач стверджує, що його близькі родичі не зазнавали жодних переслідувань після його виїзду (арк. 3-4 протоколу співбесіди від 12.12.2019), що, вказує на відсутність конкретних прикладів переслідування, утисків та/або дискримінації по відношенню до близьких родичів позивача з боку будь-яких офіційних або антиурядових агентів. Зазначене свідчить про відсутність вжитих жодних дискримінаційних актів по відношенню до близьких родичів позивача, які б мали суттєвий характер та містили б ознаки переслідування, що, в свою чергу, вказує на відсутність безпосередньої загрози для нього у випадку його повернення на територію країни попереднього постійного проживання.

В якості причини небажання власного повернення на територію країни попереднього постійного проживання позивач повідомляє про можливість його призиву на військову службу, небажання приймати участь у військовому конфлікті, а також зважаючи на наявність збройного конфлікту на території Сирії.

При цьому, позивач стверджує, що він не знає, що особисто йому може погрожувати у випадку повернення до Сирії (ОС №2018OD0023, арк. 8 анкети від 26.02.2018).

Разом з цим, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що позивач, у випадку повернення на територію Сирії, буде призваний на військову службу.

Суд критично відноситься до тверджень позивача, зазначених у протоколі співбесіди від 12.12.2019, про те що представники органів державної влади Сирії кожні 2-3 місяці приходять до родичів та цікавляться місцем перебування позивача, оскільки сам позивач зазначає, що він не знає з якою метою представники органів державної влади цікавляться місцем його перебування.

Окрім того, суд зазначає, що побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або за ухилення від призову самі по собі не є обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань, а факт розбіжності позиції особи зі офіційною позицією уряду своєї країни не є достатньою підставою для обґрунтування політичного характеру конкретної військової акції.

При цьому згідно інформації по країні походження (http://s-team.net.ua/?p=98897), (http://sana.sy/ru/?p=44579), Президент Сирії ОСОБА_2 підписав Указ №32 від 2015 року про надання загальної амністії та звільнення від відповідальності за відхилення від призиву до лав збройних сил для всіх громадян, як в середині країни, так і зовні за злочини, передбачені законом "Про військовий обов`язок та військову службу", які скоєні до 25 липня 2015 року, а також те, що у 2015 році сирійською владою було прийнято чотири укази про амністію ув`язнених, політв`язнів і дезертирів.

З урахуванням зазначеної інформації суд вважає, що позивач при поверненні на батьківщину не буде розглядатися сирійською владою як противник режиму, а тому позивач не може зазнавати переслідувань за політичною ознакою.

Водночас, позивач обґрунтовує неможливість свого повернення на територію Сирії обставиною нестабільної соціально-політичної ситуації та наявністю збройного конфлікту на території країни попереднього постійного проживання (арк. 2 протоколу співбесіди від 12.12.2019).

Відповідно до проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача можливо визначити, що він не навів доказів, переконливих усних тверджень та обґрунтувань неможливості власного повернення на територію країни походження у зв`язку з конфліктом на території Сирії.

Слід зазначити, що загальна нестабільна соціально-політична ситуація, яка склалась внаслідок конфлікту на території Сирії не є автоматичною підставою для визнання осіб, які звернулись із відповідними заявами біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Так, у відповідності до рекомендацій УВКБ ООН з питань процедури розгляду заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, першочергову увагу необхідно надавати особистим твердженням заявників, а не загальній інформації за країною походження.

Натомість, наступні елементи додатково вказують на відсутність у зверненні позивача підстав для подальшого розгляду його заяви у контексті можливості визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, необґрунтованість побоювань його повернення на територію Сирії у зв`язку з конфліктом на території країни походження:

- ані позивач, ані його близькі родичі не були причетні до насильницьких зникнень або викрадень на території Сирії (ОС № 2018OD0023, арк. 3-4 протоколу співбесіди від 12.12.2019);

- ані позивач, ані його близькі родичі безпосередньо не постраждали від внутрішнього конфлікту на території Сирії (ОС № 2018OD0023, арк. 4 протоколу співбесіди від 12.12.2019);

- позивач наразі має можливість підтримувати регулярні контакти зі своїми близькими родичами та співгромадянами, які залишились проживати на території країни попереднього постійного проживання (ОС № 2018 OD0023, арк. 3 протоколу співбесіди від 12.12.2019).

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі заявника в країні попереднього постійного проживання через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

За час перебування шукача захисту на території України подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

У відповідності до інформації за країною походження, спостерігаються позитивні тенденції щодо перспектив встановлення миру на території Сирії.

Разом з тим, звернення позивача за міжнародним захистом після тривалого нелегального перебування на території України вказує на відсутність у нього обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань у випадку повернення на територію країни попереднього постійного проживання, звернення обумовлене лише бажанням легалізації власного положення на території України, що додатково неодноразово підтверджується твердженнями позивача на час проведених з ним відповідних процедур.

Крім того, суд враховує вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 203 КУпАП, що свідчить про порушення позивачем правил перебування іноземців в Україні та підтверджується постановою про накладення адміністративного стягнення серії МОД №004983 від 04.10.2018 року, яка позивачем не оскаржувалась.

Зважаючи на вищенаведене, позивача можливо кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця»:

Назва документу: Керівництво УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця.

Зміст: 62. Мигрант - это лицо, которое по причинам, отличающимся от содержащихся в определении, добровольно покидает свою страну, чтобы поселиться в другом месте. Он может быть движим желанием перемен или приключений, семейными или иными причинами личного характера. Если лицо переезжает исключительно по экономическим соображениям, то оно является экономическим мигрантом, а не беженцем.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Інформацією по країні походження заявника можливо підтвердити, що керівництво Сирії приймає суттєві кроки для припинення конфлікту на території Сирії та полегшення життя власних громадян.

З огляду на вищевикладене, вказані обставини характеризують позивача як «мігранта» у визначенні УВКБ ООН, у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

Таким чином, факти повідомлені позивачем, не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених п. 1, 13 ч. 1 Закону № 3671.

Беручи до уваги викладене в сукупності, суд прийшов до висновку, що позивачем не надано достатніх доказів, а відповідач діяв правомірно, приймаючи оскаржуване рішення.

Крім того, позивачем не надано уповноваженому державному органу відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671.

Отже, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача неможливо обґрунтувати причину його виїзду з Сирії з позиції визнання біженцем на території України, ані під час перебування в регіоні постійного проживання, ані перебуваючи поза його межами він не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

В свою чергу, можливо також підтвердити відсутність умов, які можутьбути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції прозахист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту" від 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування позивача в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

З огляду на вищевикладене, вказані обставини характеризують позивача як «мігранта» у визначенні УВКБ ООН, у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

Відтак, позивачем не надано достатніх та переконливих доказів наявності фактів обґрунтованості побоювань переслідування в країні походження за релігійними поглядами, а також те, що йому може бути спричинено шкоду, що принижує гідність.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами ЄСПЛ виробив позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак, все ж суди мають проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питання правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі "Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки" (CASE OF DRUZSTEVNI ZALOZNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS).

Із наведеного вище випливає, що орган міграційної служби повинен мотивувати своє рішення (висновок) і суд має право контролювати обґрунтованість такого рішення, тобто наведення органом міграційної служби доказів на підтвердження обставин, які вважає встановленими. Ненадання таких доказів є підставою для визнання рішення органу міграційної служби необґрунтованим, а, відтак, - протиправним.

Судом встановлено, що висновки відповідача об`єктивні, обґрунтовані та підтверджені зібраними матеріалами по справі.

Крім того, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Процесуальні гарантії статті 6 § 1 застосовуються до усіх сторін процесу, а не лише до тих осіб, які не виграли справи у національних судах (Philis v. Greece (Філіпс проти Греції) (№. 2), § 45).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241,242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 15.5 розділу VII "Перехідні положення" КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

ОСОБА_1 - адреса: АДРЕСА_1 , телефон: НОМЕР_2

Державна міграційної служби України (, адреса: вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, телефон: , E-mail:/

Головуючий суддя Потоцька Н.В.

.