Справа № 160/5798/20
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2020-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2020 року Справа № 160/5798/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук-Борисенко Н. В.
27.05.2020 ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області, в якому просить:
- визнати протиправними дії Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області щодо віднесення виробничого корпусу позивача №1-літ. Ф-1 загальною площею 1566,8 кв.м. до об`єкту оподаткування в розумінні п.п. 266.2.1. п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України та зобов`язати утриматись Головне управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області від вчинення протиправних дій при визначенні об`єкту оподаткування;
- визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення за №№107/04-36-52-40-0464, 108/04-36-52-40-0464, 109/04-36-52-40-0464 від 05.02.2020 Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області.
Суди обох інстанцій зазначили у своїх рішеннях, що «З огляду на вказані документи та норми податкового законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що нерухоме майно ... як виробниче приміщення, та ... як складське приміщення не є об`єктом оподаткування. При цьому, не є обґрунтованим доводи апелянта, що будівлі промисловості належать позивачеві як фізичній особі, а не промисловому підприємству, а тому вони є об`єктом оподаткування, адже норми підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не ставлять в залежність статус власника майна, а визначають лише перелік об`єктів нерухомості, звільнених від оподаткування.».
Таким чином, судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке належить позивачу на праві власності, не є об`єктом оподаткування відповідно до вимог податкового законодавства.
Крім того, 18.03.2020, позивач в порядку ст. 17 Податкового кодексу України із заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області із проханням: здійснити перевірку відомостей та фактів, викладених у цій заяві, які можуть свідчити на користь позивача як платника податків; у разі встановлення контролюючим органом фактів чи обставин, що можуть свідчити на користь позивача, скасувати податкові повідомлення-рішення №107/04-36-52-40-0464 за 2017 рік, №108/04-36-52-40-0464 за 2018 рік, №109/04-36-52-40-0464 за 2019 рік як прийняті помилково.
Станом на час звернення до суду контролюючий орган відповіді не надав.
Позивач вважає, що контролюючий орган зловживає своїми повноваженнями, нехтуючи судовими рішеннями та встановленими судами обставинами, які не потребують доказування.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.06.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
25.06.2020 до суду від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, в якому зазначено, що позивач є платником податку як власник об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у відповідності до підпункту 266.1.1 пункту 266.1, підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України
Відповідач встановив, що фізична особа ОСОБА_1 згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно є власником нежитлової будівлі, а саме: виробничий корпус №1-літ. Ф-1 загальною площею 1566,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 .
У зв`язку з тим, що нежитлове нерухоме майно яке належить позивачу на праві власності є об`єктом оподаткування за змістом статті 266 ПК України, відповідно фізична ОСОБА_1 є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, тому контролюючий орган самостійно визначив суму грошових зобов`язань за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та надіслав позивачу податкове повідомлення-рішення форми "Ф", яким визначив йому податкове зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017, 2018, 2019 роки, а саме: №107/04-36-52-40-0464 за 2017 рік, №108/04-36-52-40-0464 за 2018 рік, №109/04-36-52-40-0464 за 2019 рік.
Таким чином, податкові повідомлення-рішення повністю відповідають вимогам ПК України та є чинними.
Крім того, зі змісту пункту є) підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України вбачається, що для застосування вказаної норми Кодексу при вирішенні питання про здійснення оподаткування податком на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, необхідні дві обов`язкові ознаки однієї обставини, визначені законодавцем:
- нерухоме майно повинно відноситися до будівель промисловості;
- будівлі промисловості повинні належати промисловим підприємствам.
Таким чином, нежитлове приміщення загальною площею 1566,8 кв. метрів, за адресою АДРЕСА_2, яке належить ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відноситься до класу (код 1251) «Будівлі промисловості та склади» та є об`єктом оподаткування.
З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги, не підлягають задоволенню.
08.07.2020 до суду позивачем надано відповідь на відзив, в якому вказано, що позивач є власником виробничого приміщення - виробничого корпусу №1-літ. Ф-1 загальною площею 1566,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 і яке безпосередньо використовується за цільовим призначенням - для виготовлення промислової продукції, а саме: мила та мийних засобів.
Вказане підтверджується Договором №2 оренди виробничого корпусу, укладеним між позивачем та ТОВ «Науково-виробниче підприємство «ТЕХПРОМЕКОЛОГІЯ».
Крім того, п. 2.1 даного договору передбачена мета, а саме, що виробничий корпус передається орендарю для використання його за цільовим призначенням, а саме: з метою виробничого характеру для виготовлення мила та мийних засобів.
Факт вироблення промислової продукції ТОВ «НВП «ТЕХПРОМЕКОЛОГІЯ» підтверджується висновками державної санітарно-епідемілогічної експертизи №№602-123-20-2/8567, 602-123-20-2/8568 від 02.03.2018.
Позивач зауважив, що відповідач ігнорує чинні рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду, якими було визначено, що спірне нежитлове приміщення не є об`єктом оподаткування у відповідності до підпункту «є» п.п.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно з ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
За приписами ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За викладених обставин, відповідно до вимог ст. ст. 258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, 19.02.2020 ОСОБА_1 одержав оскаржувані податкові повідомлення-рішення з розрахунками, які прийняті Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області а саме:
18.03.2020 позивач в порядку статті 17 ПК України подав відповідачу заяву, в якій просив:
- здійснити перевірку відомостей та фактів, викладених у цій заяві, які можуть свідчити на користь позивача як платника податків;
- про результати такої перевірки письмово повідомити позивача, повідомити про неврахування контролюючим органом судових рішень від 11.09.2017 та 30.11.2017 у справі №804/5246/17 при прийнятті 05.02.2020 податкових повідомлень-рішень № 107/04-36-52-40-0464 за 2017 рік, №108/04-36-52-40-0464 за 2018 рік, №109/04-36-52-40-0464 за 2019 рік як прийняті помилково.;
- у разі встановлення контролюючим органом фактів чи обставин, що можуть свідчити на користь позивача, скасувати податкові повідомлення-рішення №107/04-36-52-40-0464 за 2017 рік, №108/04-36-52-40-0464 за 2018 рік, №109/04-36-52-40-0464 за 2019 рік, як прийняті помилково.
Відповідачем надано до суду копію відповіді на звернення позивача від 18.03.2020, в якій зазначено, що Лівобережне управління Головного управління ДПС у Дніпропетровській області при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень діяла в межах повноважень, на підставі та у спосіб передбачений нормами чинного законодавства України.
Також зазначено, що згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за гр. ОСОБА_1 зареєстровано нежитлова будівля виробничий корпус №1-літ. Ф-1 загальною площею 1566,8 кв.м., за адресою АДРЕСА_2 .
Податковий орган дійшов висновку, що нежитлове приміщення загальною площею 1566,8 кв. метрів, за адресою АДРЕСА_2 , яке належить ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) є об`єктом оподаткування.
17.04.2020 відповідачем була надіслана позивачу відповідь на звернення, що підтверджується копію корінця фіскального чеку, наявного в матеріалах справи.
- реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 35312312; тип майна: виробничий корпус № 1 - літ. Ф-1; адреса нерухомого майна: АДРЕСА_2 ; загальна площа (кв.м): 1566,8; технічний опис майна: виробничий корпус № 1 літ. Ф-1 (цегла), загальною площею 1566,8 кв.м; дата прийняття рішення про державну реєстрацію 12.04.2012.
Так, згідно договору №2 оренди виробничого корпусу від 29.12.2016, укладеного між ФОП ОСОБА_1 (орендодавець) та ТОВ «Науково-виробниче підприємство «ТЕХПРОМЕКОЛОГІЯ» (орендар), згідно умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове, строкове, платне користування виробничий корпус з виготовлення мила та миючих засобів з відповідним обладнанням.
Крім того, п. 2.1 даного договору передбачена мета, а саме, що виробничий корпус передається орендарю для використання його за цільовим призначенням, з метою виробничого характеру для виготовлення мила та мийних засобів.
Факт вироблення промислової продукції ТОВ «НВП «ТЕХПРОМЕКОЛОГІЯ» підтверджується висновками державної санітарно-епідемілогічної експертизи №№602-123-20-2/8567, 602-123-20-2/8568 від 02.03.2018.
Розрахунком до податкового повідомлення-рішення 107/04-36-52-40-0464 від 05.02.2020 визначено (а.с.12):
Розрахунком до податкового повідомлення-рішення 108/04-36-52-40-0464 від 05.02.2020 визначено (а.с.14):
Розрахунком до податкового повідомлення-рішення 108/04-36-52-40-0464 від 05.02.2020 визначено (а.с.16):
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.09.2017 (ЄДРСР №68978057) у справі № 804/5246/17, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції від 30.11.2017 (ЄДРСР № 70762924), визнано протиправним та скасоване податкове повідомлення-рішення № 158/1302 від 14.06.2017 нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 10 795,25 грн та в сумі 9107,89 грн.
Суд апеляційної інстанції в ухвалі від 30.11.2017 у справі № 804/5246/17 дійшов наступного висновку:
- з огляду на вказані документи та норми податкового законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що нерухоме майно № 1 - літ. Ф-1 загальною площею 1566,8 кв.м, як виробниче приміщення, та гараж літ. Ж-1 загальною площею 1321,9 кв.м, як складське приміщення, не є об`єктом оподаткування;
- при цьому не є обґрунтованими доводи апелянта, що будівлі промисловості належать позивачеві як фізичній особі, а не промисловому підприємству, а тому вони є об`єктом оподаткування, адже норми пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не ставлять в залежність статус власника нерухомого майна, а визначають лише перелік об`єктів нерухомості, звільнених від оподаткування;
Позивач зауважив, що відповідач ігнорує чинні рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду, якими було визначено, що спірне нежитлове приміщення не є об`єктом оподаткування у відповідності до підпункту «є» п.п.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 265.1 статі 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.
Платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України).
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).
Підпунктом є) підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначено чіткий перелік об`єктів нерухомості, що не є об`єктом оподаткування, зокрема, будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Згідно пункту 266.5.1 підпункту 266.5 статті 266 ПК України, в редакції Закону № 1791-VIII від 20.12.2016, чинній з 01.01.2017, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Згідно з абзацом 7 підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості, виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Рішенням Дніпровської міської ради "Про ставки та пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" від 02.12.2017 № 12/27, прийнятим на виконання Закону № 1791-VIII від 20.12.2016, яке набрало чинності з 01.01.2018, встановлено наступні ставки податку:

- 124: Будівлі транспорту та засобів зв`язку (за винятком нерухомості, яка підпадає під дію підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України)

- 1242: Гаражі, які здаються в оренду, лізинг, заставу, використовуються у підприємницькій діяльності

-124.2.1: Гаражі наземні:

-ставки податку за 1 кв. метр (відсотків розміру мінімальної заробітної плати): для фізичних осіб: 1 зона - 1,000; 2 зона - 0,500;

- 125: Будівлі промислові та склади (за винятком виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств, будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників, призначених для використання у сільсько господарській діяльності, які не є об`єктом згідно з підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України)

-1251: Будівлі промисловості

-1251.9: Будівлі інших промислових виробництв

- ставки податку за 1 кв. метр (відсотків розміру мінімальної заробітної плати): для фізичних осіб: 1 зона - 1,000; 2 зона - 0,500.

Згідно пункту 2.3 "Переліку пільг для фізичних і юридичних осіб, наданих відповідно до пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України, зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки", затвердженим рішенням Дніпровської міської ради від 06.12.2017 №12/27, звільняються від сплати податку: господарські, у тому числі присадибні будівлі, що пере бувають у власності фізичних та юридичних осіб, допо міжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, ко тельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо.

Отже, суд приходить до висновку, що нерухоме майно № 1 - літ. Ф-1 загальною площею 1566,8 кв.м, як виробниче приміщення, не є об`єктом оподаткування; при цьому не є обґрунтованими доводи відповідача, що будівлі промисловості належать позивачеві як фізичній особі, а не промисловому підприємству, а тому вони є об`єктом оподаткування, адже норми пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не ставлять в залежність статус власника нерухомого майна, а визначають лише перелік об`єктів нерухомості, звільнених від оподаткування.

Щодо позовних вимог про зобов`язання утриматись Головне управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області від вчинення протиправних дій при визначенні об`єкту оподаткування, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Суд може прийняти інше рішення, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. При цьому, суд перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність критеріям, закріпленим частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єктів владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Такі втручання не можуть бути виправдані з підстав доцільності та необхідності врегулювання спірних відносин.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Отже, зобов`язуючи Головне управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області утриматись від вчинення протиправних дій при визначенні об`єкту оподаткування, суд втручається в дискреційні повноваження суб`єктів владних повноважень, які уповноважені приймати відповідні рішення, тоді як суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень щодо реалізації ним власних повноважень, наданих законодавством, тобто суд не приймає рішення з питань, віднесених до виключної компетенції відповідачів.

Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині визнання протиправними дії Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області щодо віднесення виробничого корпусу позивача №1-літ. Ф-1 загальною площею 1566,8 кв.м. до об`єкту оподаткування в розумінні п.п. 266.2.1. п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України та визнання протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення за №№107/04-36-52-40-0464, 108/04-36-52-40-0464, 109/04-36-52-40-0464 від 05.02.2020 Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області.

Частинами 1 та 2 статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та вона набула чинності для України 11 вересня 1997 року.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Аналізуючи оскаржувані рішення, суд вказує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до ч. 2статті 2 КАС України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо. При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд наголошує, що всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірності винесення оскаржуваних податкових повідомлень - рішень та ігнорує чинні рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду, якими було визначено, що спірне нежитлове приміщення не є об`єктом оподаткування у відповідності до п.п.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, що може бути підставою для винесення окремої ухали щодо порушення чи не виконання вимог закону.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судові витрати, підлягають розподілу між сторонами пропорційно до розміру задоволених позивних вимог.

Відповідно до приписів статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне стягнути стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 560,53 грн. (п`ятсот шістдесят грн.) 53 коп. відповідно до квитанції №70901 від 27.05.2020.

Керуючись ст. ст.139, 243-245, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (вул. Сімферопольська, буд. 17-а, м. Дніпро) про визнання протиправними та зобов`язання утриматись від вчинення дій, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області щодо віднесення виробничого корпусу позивача №1-літ. Ф-1 загальною площею 1566,8 кв.м. до об`єкту оподаткування в розумінні п.п. 266.2.1. п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України.

Визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення за №№107/04-36-52-40-0464, 108/04-36-52-40-0464, 109/04-36-52-40-0464 від 05.02.2020 Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 560,53 грн. (п`ятсот шістдесят грн.) 53 коп. відповідно до квитанції №70901 від 27.05.2020.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко