Справа № 200/227/20-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2020-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2020 року справа №200/227/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Гаврищук Т.Г.,

суддів Блохіна А.А.,

Сіваченка І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Донецького прикордонного загіну (Військова частина № НОМЕР_1 ) на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року в справі № 200/227/20-а (головуючий І інстанції Бабіч С.І., повний текст рішення складено та підписано 23 квітня 2020 року в м. Слов`янськ) за позовом ОСОБА_1 до Донецького прикордонного загіну (Військова частина № НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправно та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Донецького прикордонного загіну (Військова частина № НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати у день виключення зі списків частини грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік; зобов`язання виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.02.2018р. по 13.12.2019р. у сумі 327678,40 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність щодо невиплати у день виключення зі списків частини грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік; зобов`язано виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.02.2018 року до 13.12.2019 року у сумі 178744,80 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок та зобов`язати виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.02.2018 року по 13.12.2019 року у сумі 327 678,40 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Позивач вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що при розрахунку середньоденного грошового забезпечення не підлягають врахуванню, як складові грошового забезпечення, виплачувана винагорода згідно Постанови КМУ №889 від 22.09.2010 року та винагорода згідно Постанови КМУ №18 від 20.01.2016 року. Позивач зазначив, що п.п. «б» п.4 постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які входять на пенсію, вихідна допомога, тощо). Зазначені винагороди відповідно до Постанов КМУ №889 та №18 входили до складу грошового забезпечення в розумінні ч.2 ст.9 Закону України №2011-ХІІ і виплачувалися позивачеві щомісяця, що не спростовується відповідачем. Виплата цих винагород щомісяця доводиться наданими до позовної заяви архівними відомостями за 2017 та 2018 роки.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач вважає, що норми ст.. 116, 117 КЗпП України не розповсюджуються на військовослужбовців, а тому судом першої інстанції безпідставно задоволено позов.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, відзив на скаргу, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач проходив військову службу офіцером інформаційно-аналітичного відділу штабу, наказом начальника Східного регіонального управління від 30 грудня 2017 року № 758-ос позивача звільнено з військової служби в запас на підставі пункту "а" частини 2 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Вислуга років позивача станом на 2 лютого 2018 року складала: календарна - 26 років 06 місяців 01 день, пільгова - 14 років 11 місяців 09 днів, всього - 41 рік 05 місяців 10 днів. Остаточна дата закінчення проходження військової служби згідно даного наказу слід вважати 2 лютого 2018 року (а.с. 8).

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення від 08 травня 2015 року серії НОМЕР_2 (а.с.14).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15.11.2019р. року у справі №200/12086/19-а зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 2 лютого 2018 року (а.с.18-21).

Згідно з випискою про надходження коштів АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 18.12.2019р. №Б40КСШАІН7А01ЮАА, відповідачем позивачу було сплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки 13.12.2019 року у сумі 17603, 93 грн. (а.с. 9).

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22 січня 2020 року № 72 середньоденне грошове забезпечення за грудень 2017 року та січень 2018 року становить - 262,86 грн.

Наведені обставини сторонами не оспорюються. Спірним у цій справі є стягнення на користь позивача коштів за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до вимог статтей 116, 117 КЗпП України.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" №95, ратифікованої Україною 30.06.1961р., незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ), згідно частини 3 статті 24 якого закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно частини 1 статті 40 Закону №2232-ХІІ гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011).

Частинами 2,3,4 статті 9 Закону № 2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Наказом Міністерства оборони України від 11 червня 2008 р. N 260, зареєстр. в Міністерстві юстиції України 14 липня 2008 р. за N 638/15329 , затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.

Згідно пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затв. Указом Президента України від 29 грудня 2009 року N 1115/2009, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

Колегія суддів вважає, що зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають до застосування при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення військовослужбовцям. Разом з цим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно було застосовано до спірних правовідносин приписи Кодексу законів про працю України, що також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №806/2164/16, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно частини 2 цієї статті при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України.

Процедура нарахування середнього заробітку працівника визначається за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 Східного регіонального управління Донецького прикордонного загону від 22 січня 2020 року № 72 сума доходу позивача становить: за грудень 2017р.-7611,50 грн., січень 2018р.- 8685,64 грн., разом 16297,14 грн., середньоденне грошове забезпечення за грудень 2017 року та січень 2018 року - 262,86 грн..

В матеріалах справи також міститься довідка військової частини НОМЕР_1 від 11.01.2018р.№31 про нараховану позивачеві оплату за період з січня 2017р. по січень 2018р., згідно якої дохід позивача становить: за грудень 2017р.-12995,07 грн.., січень 2018р.- 16881,57 грн., разом 29876,64 грн..

Судом першої інстанції розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні був визначений виходячи із середньоденного заробітку позивача 262,86 грн. згідно довідки військової частини НОМЕР_1 Східного регіонального управління Донецького прикордонного загону від 22 січня 2020 року № 72, при визначенні якого не було враховано нараховані позивачеві за грудень 2017р.- винагорода ПКМУ №889 -4566,90 грн., АТО 816,67 грн. , за січень 2018р. винагорода ПКМУ №889 -4566,90 грн., АТО 3629,03 грн..

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача про невірне визначення судом першої інстанції середнього заробітку, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Абзацами першим, третім пункту 3 Порядку № 100 врегульовано, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються:

а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);

б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);

в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових);

г) премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);

д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо;

е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;

є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором;

ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування;

з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку;

и) виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо;

і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування;

ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством);

й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства;

л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

З наявної в матеріалах справи довідки військової частини НОМЕР_1 від 11.01.2018р. №31 про нараховану позивачеві оплату вбачається, що останні 12 місяців перед звільненням позивача додаткова грошова винагорода на підставі Постанови № 889 та за участь в АТО нараховувалась і виплачувалась щомісяця. За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні, а тому ці виплати підлягають включенню при обчисленні середньої заробітної плати позивача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем для обчислення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України правомірно було застосовано середньоденну заробітну плату - 481,88 грн. (грудень 2017р.-12995,07 грн.., січень 2018р.- 16881,57 грн.= 29876,64 грн. : 62 дні).

Водночас, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.02.2018 року по 13.12.2019 року у сумі 327 678,40 грн. підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За приписами частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 викладені наступні правові висновки: «Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.»

Необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, датою закінчення проходження позивачем військової служби є 2 лютого 2018 року, а з позовом про нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, позивач звернувся лише у жовтні 2019р.. Тобто, більш ніж через півтора року.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15.11.2019р. року у справі №200/12086/19-а, яким зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, набрало законної сили 17.12.2019 року.

Згідно з випискою про надходження коштів АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 18.12.2019р. відповідачем компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у сумі 17603, 93 грн., позивачу було сплачено 13.12.2019 року, тобто, через 27 днів.

Позивач просить стягнути компенсацію за затримку розрахунку 327678,40 грн., що набагато перевищує розмір невиплаченої суми -17 603,93 грн..

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 6 000,00грн..

З врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для зміни постанови суду першої інстанції.

Керуючись статтями 23, 33, 139, 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Донецького прикордонного загіну (Військова частина № НОМЕР_1 ) на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року у справі №200/227/20-а задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року у справі №200/227/20-а - змінити.

В абзаці третьому резолютивної частини рішення вислів «у сумі 178 744,80 грн.» замінити висловом « 6 000 (шість тисяч) гривень 00 копійок».

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року у справі №200/227/20-а залишити без змін.

Постанова у повному обсязі складена та підписана 21 липня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 21 липня 2020 року підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко