Справа № 824/551/20-а
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2020-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/551/20-а

Головуючий у 1-й інстанції: Лелюк О.П.

Суддя-доповідач: Драчук Т. О.

23 липня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Полотнянка Ю.П. Ватаманюка Р.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби Безпеки України в Чернівецькій області про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в квітні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Управління Служби Безпеки України в Чернівецькій області про зобов`язання Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 23 листопада 2017 року до дня фактичного розрахунку 18 лютого 2020 року в сумі 270030 грн. 24 коп. (двісті сімдесят тисяч тридцять гривень 24 коп.) із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44.

Також, позивач просить у разі прийняття судом рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 прийняти рішення щодо безумовного списання коштів з казначейського рахунку Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України №845 від 03 серпня 2011 року «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників», а кошти зарахувати на рахунок ОСОБА_1 : картковий рахунок № НОМЕР_1 в Чернівецькому обласному управлінні АТ «Ощадбанк» (ТВБВ №10025/055), МФО 356334, код отримувача (РНОКПП) .

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 12.06.2020 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду. Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області про зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами, які лягли в основу апеляційної скарги є порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, не повне дослідження усіх обставин справи, що призвели до прийняття протиправного рішення.

Позивач в судове засідання не з`явився, повноважного представника не направив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явився, повноважного представника не направив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, жоден з учасників справи в судове засідання не з`явився, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши, суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції - скасувати, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження задоволено частково та визначено відповідачу п`ятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження; в задоволенні клопотання позивача про розгляд цієї справи з урахуванням положень статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України відмовлено; встановлено строк для подання заяв по суті справи.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 04 червня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області про зобов`язання вчинити дії залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня отримання цієї ухвали, враховуючи строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску.

У встановлений судом строк позивачем подано до суду заяву про поновлення строку звернення до суду.

В обґрунтування вказаної заяви зазначено, що про можливе порушення прав та законних інтересів і можливої компенсації позивачу стало відомо лише 12 березня 2020 року, після чого він звернувся до Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області із заявою щодо надання необхідних документів для подальшого звернення до суду. Також позивач зазначав, що не маючи юридичної освіти та не знаючи окремих особливостей спеціального законодавства щодо прав військовослужбовців (осіб, звільнених з військової служби) та трудового законодавства України, він не міг знати, що його права та законні інтереси умисно порушуються суб`єктом владних повноважень, а отримавши контузію під час безпосередніх бойових дій при проведенні АТО у 2014 році, потребувалось достатньо часу для підготовки позовної заяви у відповідності до вимог статей 160, 161, 172 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому позивачем не розглядалось питання щодо поновлення можливого пропущення строку звернення до суду відповідно до положень частини шостої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року на усій території України карантин. З урахуванням наведеного та посилаючись на положення пункту 3 Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України, позивач не вбачає будь-яких порушень вимог законодавства та необхідність подавати до позову заяву про поновлення строку звернення до суду, надавати докази поважності причин його пропуску, оскільки були відсутні будь-які підстави стверджувати про можливе порушення позивачем вимог частини шостої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України. Враховуючи зазначене, позивач просить суд визнати причини можливого пропуску строку звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів поважними та поновити даний строк.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що у період з 01 січня 2015 року по 23 листопада 2017 року ОСОБА_1 проходив військову службу в Управлінні Служби безпеки України в Чернівецькій області. Відповідно до посвідчення серії ЮА №030714 від 27 квітня 2015 року він є учасником бойових дій.

При звільненні ОСОБА_1 зі служби йому не була виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік (включно), у зв`язку з чим він звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації ОСОБА_1 додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 23 листопада 2017 року;

- зобов`язати Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік (включно), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23 листопада 2017 року, а кошти зарахувати на картковий рахунок № НОМЕР_1 в Чернівецькому обласному управління АТ "Ощадбанк" (ТВБВ №10025/055), МФО 356334, код отримувача (РНОКПП ).

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року в адміністративній справі №824/1441/19-а зобов`язано Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік (включно), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23 листопада 2017 року, а кошти зарахувати на картковий рахунок № НОМЕР_1 в Чернівецькому обласному управління АТ "Ощадбанк" (ТВБВ №10025/055), МФО 356334, код отримувача (РНОКПП ).

Вказане судове рішення набрало законної сили та 18 лютого 2020 року відповідач на його виконання здійснив розрахунок з позивачем, що підтверджується платіжним дорученням №126 від 18 лютого 2020 року.

Наведені обставини визнавалось відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Вважаючи, що Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області зобов`язане виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за невикористану додаткову відпустку з 23 листопада 2017 року до дня фактичного розрахунку 18 лютого 2020 року, ОСОБА_1 , посилаючись на статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України, 28 квітня 2020 року звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Водночас у позовній заяві позивач вказує, що строк звернення до суду про стягнення заробітної плати (грошового забезпечення, усіх виплат) не обмежується будь-яким строком.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати (постанова Великої Палата Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, постанова Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №750/5365/18 та ін.).

В даному випадку судом розглядається адміністративна справа, спір у якій виник у зв`язку зі звільненням позивача з військової служби, тобто з публічної служби в розумінні пункту 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування).

Відтак, під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії справ застосуванню підлягають саме положення Кодексу адміністративного судочинства України як норми спеціального процесуального закону.

Як зазначається позивачем у позовній заяві та підтверджується матеріалами справи, повний розрахунок після звільнення з військової служби (23 листопада 2017 року) з позивачем було проведено 18 лютого 2020 року, після чого він і вирішив звернутися до суду з позовом про стягнення грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, перебіг строку звернення до адміністративного суду з даним позовом почався з 19 лютого 2020 року - наступного дня після фактичного розрахунку відповідача з позивачем. А тому строк, протягом якого позивач мав право звернутися до суду з цим позовом у межах, установлених законом, тривав з 19 лютого 2020 року по 19 березня 2020 року (включно).

Між тим, з даним позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише 28 квітня 2020 року (пропущено 40 календарних днів), тобто з пропуском строку, встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також, суд першої інстанції вказав, що посилання позивача на положення постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якою установлено з 12 березня 2020 року на усій території України карантин є також безпідставними та не свідчать про поважність причин пропуску ним строку звернення до суду з цим позовом, адже вказане не пов`язано безпосередньо з позивачем. До того ж, з матеріалів справи вбачається, що позов подано ОСОБА_1 28 квітня 2020 року, тобто під час дії карантину, що був продовжений Урядом до 22 червня 2020 року.

Безпідставними є і посилання позивача у поданій заяві на положення пункту 3 Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України, якими передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема статтею 122 цього Кодексу, строки звернення до адміністративного суду продовжуються на строк дії такого карантину, оскільки вказана норма набрала чинності 02 квітня 2020 року, тобто після закінчення строку, протягом якого позивач мав можливість звернутися до адміністративного суду з цим позовом, не порушуючи його (з 19 лютого 2020 року по 19 березня 2020 року (включно)).

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.3 ст.3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, пунктом 5 частини 1 статті 171 КАС України визначено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

При цьому, пунктом 8 частини 1 статті 240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Так, положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Так, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій, передбачених КАС України не зловживаючи ними.

Для поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого законом, необхідно встановити наявність поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження, які об`єктивно перешкоджали особі вчасно подати апеляційну скаргу.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

В свою чергу, згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як передбачено ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Також, у відповідності до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати і такий самий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16.

Тобто, як неодноразово вказував Верховний Суд всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду з даним позовом) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як передбачено ч.1 ст.122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.3, 5 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а положення ч.2 ст.233 КЗпП України стосуються виключно звернення до суду без обмеження будь-яким строком з позовом про стягнення заробітної плати.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 22.02.2012 у справі № 4-рп/2012.

У цьому Рішенні Конституційний Суд України роз`яснив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Також, колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 30.01.2019 по справі № 910/4518/16, відповідно до яких середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Разом з тим, у відповідності до п.3 Розділу VI Прикінцевих Положень КАС України (в редакції на момент прийняття оскаржуваної ухвали) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Позовну заяву було подано до суду першої інстанції 28.04.2020.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», установлено з 12 березня 2020 року на усій території України карантин.

Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду (https://supreme.court.gov.ua/supreme/pres-centr/news/928802/) на період дії карантину обчислення процесуальних строків зупиняється.

Якщо право на вчинення процесуальної дії в учасника справи виникло під час дії карантину, перебіг процесуального строку починається у день, наступний після закінчення дії карантину, і в повному обсязі, встановленому законом (або судом).

Отже, суд першої інстанції не врахував усі обставини справи, а саме той факт, що позивач звернувся з позовом під час карантину встановленого у відповідності до постанови КМ України №211 від 11.03.2020. Також, колегія суддів зауважує, що в даних правовідносинах немає різниці коли набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 №540-IX, оскільки він не змінив дату початку карантину, а лише зауважив (встановив) дії щодо фактичного зупинення процесуальних строків у відповідності до певних норм законодавства.

Тобто, висновок суду першої інстанції щодо пропуску строку звернення до суду з позовною заявою є помилковим.

Разом з тим, за приписами ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Крім того, Європейський Суд з прав людини (рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France) вже звертав увагу на те, що «застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірною гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі надав оцінку позовній заяві, а тому передчасно прийшов до висновку щодо порушення позивачем строку звернення до суду з позовом в призмі норм КАС України.

За правилами частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З огляду на викладене та враховуючи передчасність прийняття судом першої інстанції рішення в порушення вимог Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів вважає, що ухвалу суду першої інстанції як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, необхідно скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби Безпеки України в Чернівецькій області про зобов`язання вчинити дії скасувати.

Справу направити до Чернівецького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Полотнянко Ю.П. Ватаманюк Р.В.