Справа № 160/10855/19
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Тулянцевої І.В.
розглянувши у місті Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
04 листопада 2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради, в якій позивач просить:
- визнати відмову Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради нарахувати та виплати ОСОБА_1 одноразову компенсацію при настанні інвалідності II групи, що є різницею між виплатою III групи інвалідності та II групи інвалідності у розмірі 15 мінімальних заробітних плат на момент виплати - протиправною, та такою, що порушує права позивача;
- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову компенсацію при настанні інвалідності II групи, що є різницею між виплатою III групи інвалідності та II групи інвалідності згідно статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як інваліду II групи - у розмірі 15 мінімальних заробітних плат з відрахуванням суми у сумі, яка отримана - 62 310,60 грн.;
- стягнути з Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради одноразову компенсацію при настанні інвалідності II групи, що є різницею між виплатою III групи інвалідності та II групи інвалідності згідно статті 48 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, як інваліду II групи - у розмірі 15 мінімальних заробітних плат з відрахуванням суми у сумі, яка отримана - 62 310,60 грн.
10.12.2019 року до суду надійшов відзив на адміністративний позов в якому відповідач проти позову заперечує, вважає його таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, 01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 №79-VІІІ, пунктом 63 якого розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено п.26, згідно з яким передбачено установити, що норми і положення статті 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Розмір вищевказаної компенсаційної виплати громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 14.05.2015 №285 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» і становить:- інвалідам 2 групи - 284,40 грн.; інвалідам 3 групи - 189,60 грн. З 21.11.1996 року ОСОБА_1 було встановлено III групу інвалідності, II група інвалідності була встановлена з 22.11.2016 року. Відповідно до вищезазначеної постанови, ОСОБА_1 у грудні 2016 року призначена, а в січні 2017 року виплачена різниця у компенсаціях у розмірі 94,80 грн. (284,40-189,60=94,80), як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії, інваліду ІІ групи. Зважаючи на вищевикладене, виплата одноразової компенсації при встановленні II групи інвалідності, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС ОСОБА_2 , проведена відповідно до вимог діючого законодавства України на момент виплати.
За правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України,).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. У справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив (частини 2, 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України).
Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (частина 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України).
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
ОСОБА_1 , 1939 року народження є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та має статус особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с. 9).
Позивач є пенсіонером та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 1991 року.
Як вбачається з виписки з експертного висновку Криворізької спеціалізованої лікарсько - консультативної комісії від 16.10.1996 року №1122, ОСОБА_1 встановлено захворювання пов`язане з впливом факторів аварії на ЧАЕС (а.с. 10).
З 21.11.1996 року позивачу встановлено інвалідність III групи, що підтверджується Довідкою МСЕК серії НОМЕР_2 від 21.11.1996 року (а.с. 10).
Згідно Довідки до акта огляду медико - соціальною експертною комісією серії 12ААА № 496269 від 22.11.2016 року позивачу було встановлено II групу інвалідності з 11.11.2016 року (а.с. 11).
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати належної компенсації, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України від 28.02.1991 №796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-ХІІ).
Статтею 48 Закону №796-ХІІ , у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 06.06.1996 року № 230/96-ВР (набрання чинності з 25.06.1996 року), що була чинною на момент встановлення позивачеві інвалідності III групи - 16.10.1996 року, було передбачено, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, виплачується в таких розмірах:
інвалідам I групи - 60 мінімальних заробітних плат;
інвалідам II групи - 45 мінімальних заробітних плат;
інвалідам III групи - 30 мінімальних заробітних плат;
дітям-інвалідам - 10 мінімальних заробітних плат;
сім`ям, які втратили годувальника, - 60 мінімальних заробітних плат;
батькам померлого - 30 мінімальних заробітних плат.
Згідно зі статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - 11.11.2016 року), одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, виплачується в порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України.
Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.05.2015 року № 285 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - 11.11.2016 року) виплата одноразової компенсації при настанні інвалідності громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи інвалідам І групи складає - 379,30 грн.; інвалідам ІІ - 284,40 грн.; інвалідам ІІІ - 189,60 грн.
Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Конституційного Суду України від 25.01.2012 у справі № 3-рп/2012, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.
Таким чином, на момент звернення позивача до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради розмір одноразової грошової допомоги для інвалідів з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС встановлюється Кабінетом Міністрів України. При цьому для інвалідів ІІ групи з числа осіб, які приймали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, розмір одноразової грошової компенсації установлений у розмірі 284,40 грн.
Матеріалами справи підтверджено, що в грудні 2016 року позивачу було призначено, а в січні 2017 року виплачена різниця у компенсаціях у розмірі 94,80 грн. (284,40 грн. - 189,60 грн. = 94,80 грн.), як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії, як інваліду II групи.
Оскільки норми статті 48 Закону №796-ХІІ, на момент виникнення права у позивача на отримання компенсації, як інваліда II групи (11.11.2016 року) було викладено у новій редакції, за змістом якої повноваження щодо визначення порядку виплати і розміру одноразової грошової компенсації за шкоду здоров`ю були делеговані Кабінету Міністрів України неконституційними не визнавались, суд не вбачає підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо не виплати позивачеві зазначеної компенсації у розмірі, що відрізняється від встановлених у постанові Кабінету Міністрів України від 14.05.2015 №285 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України».
За загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Принцип незворотності дії нормативно-правових актів у часі втілено у змісті частини першої статті 58 Конституції України, відповідно до якої дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
У рішенні від 09.02.1999 № 1-рп (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України виклав правовий висновок, відповідно до якого у частині першій статті 58 Конституції України дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзац другий пункту 2 мотивувальної частини цього Рішення).
Оскільки однією з умов отримання одноразової грошової компенсації за шкоду здоров`ю є волевиявлення особи, що реалізується шляхом звернення до уповноваженого органу із заявою встановленого зразка, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню той нормативно-правовий акт, що визначає порядок і розмір одноразової грошової компенсації станом на день звернення із заявою.
Беручи до уваги, що на момент звернення позивача до відповідача із заявою про виплату йому одноразової грошової компенсації, передбаченої статтею 48 Закону №796-ХІІ, її розмір і порядок виплати були встановлені в постанові Кабінету Міністрів України від 14.05.2015 №285, доводи позивача про те, що відповідач протиправно відмовив йому у виплаті одноразової грошової компенсації виходячи із розміру 15-ти мінімальних заробітних плат не ґрунтуються на вимогах закону.
Суд також зазначає, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов`язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист (рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 у справі № 1-42/2011).
За висновками Конституційного Суду України (справа № 1-4/2018), держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.
Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.
Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано й у практиці Європейського суду з прав людини. У рішенні від 07.07.1989 у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов`язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини». У рішенні від 17.10.1986 у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» Суд зазначив, що, з`ясовуючи, чи існує позитивне зобов`язання стосовно людини, «належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини».
У рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» Суд констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового.
Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат (рішення Суду від 12.10.2004 у справі «Кйартан Асмудсон проти Ісландії»).
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що виплата позивачеві одноразової компенсації при настанні інвалідності ІI групи проведена відповідачем правомірно, у розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 14.05.2015 року № 285, а тому, підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання відмови Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової компенсації при настанні інвалідності II групи, що є різницею між виплатою III групи інвалідності та II групи інвалідності у розмірі 15 мінімальних заробітних плат на момент виплати - протиправною, та такою, що порушує права позивача, відсутні.
З урахуванням наведеного не підлягають задоволенню і позовні вимоги в іншій частині позову, оскільки вони є похідними від вимог про визнання протиправними дій відповідача, а тому, задоволенню також не підлягають.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо.
В ході розгляду справи відповідачем було доведено правомірність дій щодо виплати компенсації позивачу як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії, інваліду II групи, у зв`язку із чим, відсутні підстави для задоволення позову в цілому.
Розподіл судових витрат не здійснюється, виходячи з норм ст. 139 КАС України.
Керуючись статтями 9, 73-78, 90,241-246, 372 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені статтею 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева