Справа № 320/1809/20
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2020-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2020 року 320/1809/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Балаклицького А.І., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС України у Київській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС України у Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019, від 11.05.2019, від 09.08.2019, від 05.11.2019 за №Ф-165903-51;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Київській області зняти з податкового обліку ФОП ОСОБА_1 , податковий номер НОМЕР_1 (тобто, виключити з Єдиного банку даних інформацію про ФОП ОСОБА_1 як платника податків) та внести зміни до інтегрованої картки платника податків ФОП ОСОБА_1 шляхом виключення з неї боргу зі сплати єдиного соціального внеску.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він не має статусу фізичної особи-підприємця, оскільки відомості про ОСОБА_1 як про фізичну особу-підприємця в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні, що підтверджується відповідним витягом. Відтак, на думку позивача, він не може бути платником єдиного внеску в розумінні ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а тому оскаржувані вимоги вважає протиправними та просить їх скасувати.

Також, позивач стверджує, що єдиний соціальний внесок за нього сплачує роботодавець.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що згідно даних ІТС "Податковий блок" ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 21.02.2000, перебуває на загальній системі оподаткування та з 30.05.2000 є платником єдиного соціального внеску, а тому зобов`язаний здійснювати сплату єдиного соціального внеску, незважаючи на сплату ЄСВ за ОСОБА_1 його роботодавцем. Відповідач стверджує, що починаючи з 01.01.2017 фізичні особи-підприємці на загальній системі оподаткування, які не отримували дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці року, зобов`язані сплачувати ЄСВ за себе не менше мінімального страхового внеску за місяць: у 2017 році - не менше 704 грн. на місяць, у 2018 - не менше 819,06 грн. на місяць, у 2019 році - не менше 918,06 грн. на місяць.

За таких обставин, відповідач вважає, що спірні вимоги були винесені правомірно, оскільки визначена ними сума ЄСВ є заборгованістю позивача за період з І кварталу 2017 року по ІІІ квартал 2019 року включно.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.03.2020 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

При цьому, пунктом 9 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 №540-IX розділ VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України доповнено пунктом 3, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки розгляду адміністративної справи продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" установлено з 12.03.2020 на усій території України карантин. На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від17.06.2020 №500) дію карантину продовжено до 31.07.2020.

Враховуючи те, що матеріали справи не містять будь-яких заяв або клопотань учасників справи щодо неможливості її розгляду через запровадження на усій території України карантину, суд вважає за можливим розглянути та вирішити справу по суті у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, зареєстрований та проживає з 11.03.2003 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим Яготинським РВ ГУ МВС України в Київській області 16 листопада 1999 року.

Згідно з наданим відповідачем витягом ІТС "Податковий блок" ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_1 ) зареєстрований як фізична особа-підприємець з 21.02.2000 за адресою: АДРЕСА_2 , та знаходиться на загальній системі оподаткування, номер взяття на облік 1313.

Також, відповідно до даних Реєстру страхувальників, позивач перебуває на обліку як платник єдиного внеску з 30.05.2000 за №10.24.03.1163.

З матеріалів справи вбачається, що Головним управлінням ДФС у Київській області прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 №Ф-165903-51, відповідно до якої у позивача станом на 31.01.2019 наявна недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 18276,72 грн.

За даними відповідача контролюючим органом нарахований єдиний внесок в інтегрованій картці платника єдиного внеску позивача у розмірі 18276,72 грн. за наступні періоди:

- за 2017 рік в розмірі 8448,00 грн.;

- за І квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.);

- за ІІ квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.);

- за ІІІ квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.);

- за ІV квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.).

У травні 2019 року Головним управлінням ДФС у Київській області прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 №Ф-165903-51, відповідно до якої у позивача станом на 30.04.2019 наявна недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 21030,90 грн.

За даними відповідача контролюючим органом нарахований єдиний внесок в інтегрованій картці платника єдиного внеску позивача у розмірі 21030,90 грн. за наступні періоди:

- за 2017 рік в розмірі 8448,00 грн.;

- за І квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.);

- за ІІ квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.);

- за ІІІ квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.);

- за ІV квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.);

- за I квартал 2019 року в розмірі 2754,18 грн. (918,06 грн.х3 міс.).

У серпні 2019 року Головним управлінням ДФС у Київській області прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.08.2019 №Ф-165903-51, відповідно до якої у позивача станом на 31.07.2019 наявна недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 23785,08 грн.

За даними відповідача контролюючим органом нарахований єдиний внесок в інтегрованій картці платника єдиного внеску позивача у розмірі 23785,08 грн. за наступні періоди:

- за 2017 рік в розмірі 8448,00 грн.;

- за І квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.);

- за ІІ квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.);

- за ІІІ квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.);

- за ІV квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.);

- за I квартал 2019 року в розмірі 2754,18 грн. (918,06 грн.х3 міс.);

- за IІ квартал 2019 року в розмірі 2754,18 грн. (918,06 грн.х3 міс.).

У листопаді 2019 року Головним управлінням ДПС у Київській області прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.11.2019 №Ф-165903-51, відповідно до якої у позивача станом на 31.10.2019 наявна недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 26539,26 грн.

За даними відповідача контролюючим органом нарахований єдиний внесок в інтегрованій картці платника єдиного внеску позивача у розмірі 26539,26 грн. за наступні періоди:

- за 2017 рік в розмірі 8448,00 грн.;

- за І квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.);

- за ІІ квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.);

- за ІІІ квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.);

- за ІV квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.);

- за I квартал 2019 року в розмірі 2754,18 грн. (918,06 грн.х3 міс.);

- за IІ квартал 2019 року в розмірі 2754,18 грн. (918,06 грн.х3 міс.);

- за IІІ квартал 2019 року в розмірі 2754,18 грн. (918,06 грн.х3 міс.).

Судом встановлено, що вказані вимоги про сплату боргу були надіслані на адресу позивача, яка зазначена в ІТС "Податковий блок" (Київська область, м. Яготин, вул. Щорса, буд. 41), однак поштові відправлення повернулись до контролюючого органу з довідками оператора поштового зв`язку "за закінченням встановленого строку зберігання", про що свідчать копії поштових конвертів та рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень за №427, №060, №339, №559.

Судом встановлено, що дізнавшись про наявність заборгованості по єдиному соціальному внеску, позивач звернувся до Головного управління ДПС у Київській області із заявою про надання інформації щодо обставин винесення вимог про сплату боргу.

Листом від 18.12.2019 №12185/Д/10-36-51-07 Головне управління ДПС у Київській області повідомило позивачу, що ФОП ОСОБА_1 згідно Реєстру страхувальників перебуває на обліку як платник єдиного внеску з 30.05.2010 та з дня реєстрації перебуває на загальній системі оподаткування.

У листі вказано, що в інтегрованій картці платника за кодом платежу 71040000 (єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування) в автоматичному режимі проведено щоквартальні нарахування єдиного внеску за 2017-2019 року та направлено вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 №Ф-165903-51, від 11.05.2019 №Ф-165903-51, від 09.08.2019 №Ф-165903-51, від 05.11.2019 №Ф-165903-51.

Також, у вказаному листі зазначено, що згідно даних інтегрованої картки платника у ОСОБА_1 станом на 16.12.2019 продовжує обліковуватись заборгованість по єдиному внеску в сумі 26539,26 грн.

Позивач, у свою чергу, заперечує обставини того, що він є платником єдиного внеску, оскільки не веде підприємницьку.

Зокрема, на підтвердження зазначених обставин позивач надав витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого вбачається, що за реєстраційним номером облікової картки платника податків ОСОБА_1 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань записів не знайдено.

Не погодившись із вказаними вимогами, позивач надіслав на адресу Державної податкової служби України скаргу на вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 №Ф-165903-51, від 11.05.2019 №Ф-165903-51, від 09.08.2019 №Ф-165903-51, від 05.11.2019 №Ф-165903-51.

Рішенням Державної податкової служби України від 06.02.2020 №4756/6/99-00-08-06-01-06 скаргу позивача залишено без розгляду на підставі п. 3 розділу ІV Порядку розгляду контролюючими органами скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2015 №1124, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.02.2016 за №178/28308, оскільки таку скаргу подано з порушенням законодавчо встановленого 10-денного строку для її подання.

Вважаючи безпідставним нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування, а вимоги про сплату боргу (недоїмки) такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Спеціальним законом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку є Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI, в редакції, яка була чинна на момент винесення спірних вимог).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі, які обрали спрощену систему оподаткування.

Таким чином, визначення наявності у особи статусу фізичної-особи підприємця має першочергове значення для вирішення питання щодо наявності обов`язку сплати єдиного внеску.

Під час розгляду справи судом встановлено, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 21.11.2019 та 03.07.2020, відповідно до критеріїв пошуку: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , - жодних записів не знайдено.

Натомість, відповідачем прийняті оскаржувані вимоги про сплату боргу (недоїмки) та стверджується, що ОСОБА_1 є діючим підприємцем та взятий на облік Головним управлінням ДПС у Київській області 21.02.2000.

Проте, суд зазначає, що фактичні обставини справи, наявна доказова база та законодавство України у їх сукупності, вказують на необґрунтованість та хибність такого твердження відповідача.

Так, у силу положень частини першої статті 128 Господарського кодексу України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

У свою чергу, процедура державної реєстрації та припинення підприємницької діяльності фізичною особою передбачена Законом України від 15.05.2003 №755-ІV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" (далі - Закон №755).

Згідно з пунктом четвертим статті 1 Закону №755, державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу-підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Пунктом сьомим цієї ж статті закріплено, що Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.

Водночас, пунктом восьмим статті 4 Закону України №755 встановлено, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (далі - ЄДР) запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

За таких умов, закріплених законодавством, особою, яка має статус фізичної особи-підприємця, є особа, яка в обов`язковому порядку визнана державою, тобто, зареєстрована державним реєстратором в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У той же час, як зазначалось судом вище, Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не містить зібраної, накопиченої, обробленої та облікованої інформації щодо фізичної особи-підприємця - ОСОБА_1 , що вказує на безумовну відсутність такого суб`єкта господарювання.

Між тим, щодо посилання відповідача на те, що позивач є фізичною особою-підприємцем з 21.02.2000, суд зазначає наступне.

Позивачем не заперечуються обставини того, що він був зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця з 21.02.2000, проте, за твердженням позивача, підприємницька діяльність останнього припинена та він не має статусу фізичної особи-підприємця.

З огляду на набуття позивачем у справі статусу фізичної особи-підприємця до початку функціонування Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також з огляду на відсутність інформації щодо позивача в такому реєстрі, суд вважає за необхідне дослідити Положення про тимчасові міжвідомчі спеціальні комісії з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 №575/5 (надалі - Положення). Зазначене Положення діяло до 01.07.2014 та втратило чинність у зв`язку із прийняттям наказу Міністерства юстиції України від 16.06.2014 №935/5.

Зокрема, Положенням було врегульовано порядок утворення, завдання та повноваження тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Так, комісії створювалися в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі з метою проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких на дату завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (далі - Єдиний державний реєстр).

Пунктом 3.2 зазначеного Положення було врегульовано, що комісія відповідно до покладеного на неї завдання: приймає від органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, які в межах своїх повноважень ведуть облік юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та/або проводять реєстрацію юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм та фізичних осіб-підприємців (далі - уповноважені органи), аналітичну інформацію про невключених суб`єктів; розглядає, аналізує прийняту від уповноважених органів аналітичну інформацію; складає узагальнену інформацію про невключених суб`єктів; передає узагальнену інформацію про невключених суб`єктів реєстраційним службам головних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі за місцезнаходженням юридичних осіб та за місцем проживання фізичних осіб-підприємців для подальшого включення їх державними реєстраторами до Єдиного державного реєстру; передає узагальнену інформацію про невключених суб`єктів Державній реєстраційний службі України; виконує інші повноваження, що випливають з покладених на неї завдань.

Відповідно до пункту п`ятого наказу Міністерства юстиції України від 12.04.2012 №575/5, державних реєстраторів юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців зобов`язано забезпечити включення до Єдиного державного реєстру відомостей про невключених суб`єктів на підставі аналітичної інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Буквальний зміст наведених положень нормативно-правового акта дає підстави для висновку, що навіть у разі набуття особою статусу фізичної особи-підприємця до початку функціонування Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, внесення відомостей про таку особу до Єдиного державного реєстру забезпечується державою, через відповідні органи. Відтак, зазначені відомості, в тому числі про фізичних осіб-підприємців в обов`язковому порядку повинні міститися у такому реєстрі.

Обґрунтовуючи правомірність оскаржуваних вимог, контролюючий орган зазначає, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець 21.02.2000, тобто до початку функціонування Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

1 липня 2010 року прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" №2390-VI (далі - Закон №2390-VI), який набув чинності 3 березня 2011 року.

Відповідно до підпунктів 2, 3 Розділу II "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону, процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Пункт 3 цього Розділу у зв`язку із набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення процедури припинення юридичних осіб та підприємницької діяльності фізичних осіб-підприємців за їх рішенням" від 19 травня 2011 року №3384-VI (далі - Закон №3384-VI) викладено в наступній редакції:

"Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру.

Державний реєстратор при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, провести включення відомостей про діючі юридичні особи та фізичних осіб-підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру".

Відповідно до пунктів 7, 8 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI спеціально уповноважений орган з питань державної реєстрації протягом місяця з дати завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, передає відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, включених до Єдиного державного реєстру, органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, які в межах своїх повноважень ведуть облік юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та/або проводять реєстрацію юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм та фізичних осіб-підприємців. Після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.

Пунктом 4 та абзацом 2 пункту 8 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI передбачено, що свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними; за результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Отже, наведеними положеннями Закону №755-IV закріплено, що інформація про всіх юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців незалежно від дати їх реєстрації підлягає внесенню до Єдиного державного реєстру.

Наявні в матеріалах справи витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, підтверджують, що станом на 21.11.2019 та 03.07.2020, відповідно до критеріїв пошуку: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , - жодних записів не знайдено.

Отже, свідоцтво про державну реєстрацію позивача як фізичної особи-підприємця, оформлене з використанням бланку старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI строку, вважається недійсним, що свідчить про відсутність у позивача статусу фізичної особи-підприємця в період, за який відповідачем нараховано спірну суму боргу (недоїмки) з ЄСВ.

Підсумовуючи вищенаведене, суд зазначає, що твердження відповідача про наявність у позивача статусу фізичної особи-підприємця не базується на фактичних обставинах та нормах права. Надані позивачем докази цілком доводять відсутність у ОСОБА_1 такого статусу за період, за який відповідачем нараховано спірну суму боргу (недоїмки) з ЄСВ, а надані відповідачем докази абсолютно не спростовують цього факту.

Така обставина вказує на те, що позивач не є страхувальником у розумінні Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та не має обов`язку щодо сплати єдиного соціального внеску, а отже, суд визнає протиправним нарахування ОСОБА_1 недоїмки зі сплати єдиного внеску за період з 01.01.2017 по 30.09.2019 згідно оскаржуваних позивачем вимог.

З огляду на встановлення судом протиправності дій відповідача в частині нарахування заборгованості зі сплати єдиного внеску, винесені відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 №Ф-165903-51, від 11.05.2019 №Ф-165903-51, від 09.08.2019 №Ф-165903-51, від 05.11.2019 №Ф-165903-51, які прийняті стосовно ОСОБА_1 , є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

При цьому, суд вважає непереконливими посилання позивача в якості підстави позову на те, що у спірний період єдиний соціальний внесок за нього нараховував та сплачував роботодавець, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази того, що у цей період позивач був працевлаштований.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача зняти з податкового обліку ФОП ОСОБА_1 , податковий номер НОМЕР_1 (тобто, виключити з Єдиного банку даних інформацію про ФОП ОСОБА_1 як платника податків), суд зазначає наступне.

Так, суд зазначає, що спірні обставини виникли у зв`язку з перебуванням позивача на обліку в Головному управлінні ДПС у Київській області як платника єдиного внеску.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону №2464-VI облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - учасниками накопичувальної пенсійної системи), - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сферах праці, трудових відносин та зайнятості населення, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом.

Зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених в абзацах другому, п`ятому та сьомому пункту 1 та пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску - фізичних осіб - підприємців, - на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку, а платників єдиного внеску, зазначених в абзаці шостому пункту 1 та пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, на яких не поширюється дія Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", - за їхньою заявою після проведення передбачених законодавством перевірок платників, звірення розрахунків та проведення остаточного розрахунку, а платників єдиного внеску, зазначених в абзаці восьмому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - за їхньою заявою.

Порядок обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування затверджено Наказом Міністерства фінансів України від 24 листопада 2014 року №1162 (далі - Порядок №1162).

Оскільки у позивача, як встановлено під час розгляду цієї справи, відсутній статус фізичної-особи підприємця, його зняття з обліку платників єдиного внеску має здійснюватися згідно з Розділом V Порядку №1162, який регламентує процедуру зняття з обліку платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону №755.

Відповідно до пункту 1 зазначеного Розділу у разі прийняття відповідними органами (особами) рішення про ліквідацію, припинення діяльності платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону №755, платник єдиного внеску зобов`язаний у десятиденний строк з дня прийняття відповідного рішення подати до контролюючого органу заяву про зняття з обліку платника єдиного внеску за формою №7-ЄСВ згідно з додатком 5 до цього Порядку та залежно від категорії страхувальника копії відповідних документів:

- розпорядчого документа (рішення) власника або органу, уповноваженого на те засновницькими документами про ліквідацію та про утворення ліквідаційної комісії;

- відомостей (витягу) відповідного реєстру про припинення, або зупинення незалежної професійної діяльності, або зміну організаційної форми відповідної діяльності з незалежної (індивідуальної) на іншу;

- документа, що підтверджує дату виходу із складу членів фермерського господарства, дату, з якої особа підлягає страхуванню на інших підставах, дату звільнення від сплати єдиного внеску відповідно до частини четвертої статті 4 Закону №2464.

Платник єдиного внеску може не подавати заяву за формою №7-ЄСВ та документи, визначені цим пунктом, якщо таким платником до контролюючого органу подано заяву та документи для зняття з обліку в контролюючих органах, відповідно до розділу XI Порядку №1588. У такому разі датою подання заяви для зняття з обліку платника єдиного внеску вважається дата, що відповідає даті подання заяви згідно з Порядком №1588.

Отже, зняття позивача з обліку платників єдиного внеску та, відповідно, захист його порушеного права, має здійснюватися за вищевказаною процедурою, яка ініціюється шляхом звернення до контролюючого органу з відповідною заявою.

Враховуючи, що під час розгляду справи позивачем не надано суду доказів його звернення до контролюючого органу з відповідною заявою за процедурою, закріпленою Розділом V Порядку №1162, суд вважає, що судовому захисту права позивача на зняття з обліку платників єдиного внеску має передувати звернення до контролюючого органу за процедурою, закріпленою Порядком №1162, а тому розгляд питання про зняття з такого обліку у судовому порядку є передчасним.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача внести зміни до інтегрованої картки платника податків ФОП ОСОБА_1 шляхом виключення з неї боргу зі сплати єдиного соціального внеску, суд зазначає наступне.

Оперативний облік надходжень за податками та зборами від платників податків здійснюється контролюючим органом у відповідності до чинного Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 №422 (що зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.05.2016 за №751/28881).

Відповідно до п. 2 розділу І Порядку №422 інтегрована картка платника - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами.

Пунктом 2 підрозділу 9 розділу ІV Порядку №422 передбачено, що на підставі інформації про початок/продовження у законодавчо встановлені строки процедури адміністративного оскарження (скарга (заява) платника податків) або про початок/продовження процедури судового оскарження нарахована сума податків вважається неузгодженою, а в ІКП відображаються облікові показники (операції) щодо її виключення. У разі якщо за результатами судового оскарження нарахована сума у повному обсязі скасовується, то в ІКП відображення облікових показників щодо поновлення такої суми не проводиться.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині внесення змін до інтегрованої картки платника податків шляхом виключення з неї боргу зі сплати єдиного внеску, оскільки відсутні підстави вважати, що право позивача буде порушено з боку відповідача після набрання законної сили судовим рішенням про скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 №Ф-165903-51, від 11.05.2019 №Ф-165903-51, від 09.08.2019 №Ф-165903-51, від 05.11.2019 №Ф-165903-51. Задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 по справі №802/2236/17-а.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність прийнятих рішень.

Водночас докази, подані позивачем, підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, та не були спростовані доводами відповідача.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При цьому, суд враховує, що відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Як встановлено судом, позивачем за подання адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 1681,60 грн., що підтверджується квитанціями від 18.02.2020 №30025819-1 на суму 840,80 грн. та від 10.03.2020 №0.0..1 на суму 840,80 грн.

Оскільки судом було задоволено вимоги майнового характеру, то судовий збір, який підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, становить 840,80 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 №Ф-165903-51, від 11.05.2019 №Ф-165903-51 та від 09.08.2019 №Ф-165903-51.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 05.11.2019 №Ф-165903-51.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління ДПС у Київській області () судовий збір у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Згідно пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України процесуальні строки, визначені для порядку оскарження рішення, продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Суддя Балаклицький А. І.