Справа № 380/898/20
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/898/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд:

в складі головуючої судді - Потабенко В.А.,

за участю секретаря судового засідання - Олійник Л.В.,

за участі:

представника позивача - Гивеля В.П., згідно договору,

представника відповідача - Несторовича Б.В., згідно наказу,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львова за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі - ГУ ДПС у Львівській області, відповідач) про визнання протиправною та скасування податкової вимоги ГУ ДФС у Львівській області № Ф - 4192-54 від 14.08.2019 про сплату боргу (недоїмки).

Разом із позовною заявою позивач подала заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що не здійснювала підприємницької діяльності як фізична особа - підприємець у період, за який нараховано заборгованість зі сплати єдиного внеску відповідно до оскаржуваної вимоги. На підтвердження наведеного зазначила, що не мала статусу фізичної особи - підприємця, оскільки лише 03.12.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено відомості про неї, як про фізичну особу - підприємця, та цього ж дня внесено рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Крім того, наголосила, що з 01.01.1999 та до тепер працює у відділі освіти Жидачівської районної державної адміністрації на посаді вихователя дошкільного підрозділу Лисківського НВК. Тому, за період з 01.01.2017 до тепер за неї сплачується єдиний соціальний внесок, у відповідності до її заробітної плати, відділом освіти Жидачівської районної державної адміністрації. Враховуючи наведене, вважає оскаржувану податкову вимогу протиправною та просить позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою судді від 30.01.2020 року позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою від 21.02.2020 відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Вирішено проводити розгляд питання про поновлення позивачу пропущеного строку для звернення до суду в підготовчому засіданні.

11.03.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №13592). Представник відповідача зазначив, що позивач зареєстрована як фізична особа - підприємець з 04.06.2003 (а.с. 72). Оскільки станом на 31.07.2019 заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску становила 23785,08 грн., позивачу була сформована вимога про сплату боргу. Таким чином, представник відповідача вважає позовні вимоги безпідставними та просив суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

16.03.2020 на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про забезпечення позову.

Ухвалою від 17.03.2020 заяву представника позивача про забезпечення позову у справі 380/898/20 повернуто без розгляду.

23.03.2020 від відповідача надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду (вх. №15773).

26.03.2020 від представника позивача надійшла відповідь на відзив (вх. №16587). Представник позивача зазначив, що позивач з 01.01.1999 працює у відділі освіти Жидачівської районної державної адміністрації на посаді вихователь дошкільного підрозділу Лисківського НВК. Тому роботодавець - відділ освіти Жидачівської районної державної адміністрації - сплачує за позивача єдиний соціальний внесок. Вказане підтверджується виписками Пенсійного фонду України з реєстру застрахованих осіб. Оскільки ОСОБА_1 у повному обсязі зараховано страховий стаж та відділом освіти Жидачівської районної адміністрації (страхувальником) проводилась оплата єдиного соціального внеску у період з 01.01.2017 по 01.01.2020, представник позивача вважає визначення заборгованості зі сплати єдиного внеску за вказаний період протиправним.

27.03.2020 на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про забезпечення позову.

Ухвалою від 30.03.2020 у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову у вказаній справі відмовлено повністю.

Ухвалою суду від 27.05.2020 заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду з вказаним позовом задоволено. Визнано причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновлено позивачу строк звернення до суду з цим позовом.

12.06.2020 від представника позивача надійшло клопотання про заміну сторони у справі (вх. №29322).

Ухвалою суду від 15.06.2020 без виходу до нарадчої кімнати замінено відповідача на належного, а саме ГУ ДФС у Львівській області на ГУ ДПС у Львівській області.

06.07.2020 від представника позивача надійшли додаткові пояснення (вх. №33237). Представник позивача наголосив, що особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнобов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

08.07.2020 від представника відповідача надійшло клопотання про залучення третіх осіб (вх. №33817).

Ухвалою суду від 07.07.2020 без виходу до нарадчої кімнати відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення третіх осіб.

09.07.2020 від представника позивача відповідача надійшли додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву (вх. №34155), що стосуються особливостей процедури припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Ухвалою суду від 09.07.2020 без виходу до нарадчої кімнати закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, запереченні на відзив та додаткових поясненнях, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив та просив відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов та додаткових поясненнях.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Судом з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , з 04.06.2003 була зареєстрована як фізична особа - підприємець.

Відповідно до облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів, станом на 31.07.2019 сума недоїмки по сплаті єдиного внеску позивача становила 23785,08 грн.

У зв`язку з цим, Головним управління ДФС у Львівській області, відповідно до ст.25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, винесено вимогу № Ф-4192-54 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 23785,08 грн.

Не погоджуючись із вказаною вимогою, позивач оскаржила її до суду.

При вирішенні спору, суд застосовує наступні норми права.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України) та нормами Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Відповідно до підп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 ПК України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 п. 14.1 ст. 14 ПК України дає визначення поняттю "працівник" - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" встановлено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Статтею 2 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" надано визначення поняттям: застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу 1 п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (в редакції, чинній з 01.01.2017), єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у п.1 (крім абзацу сьомого), ч.1 ст. 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у п. 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

для платників, зазначених у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Крім того, відповідно до ч.12 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування", єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Відповідно до вимог п.п. 6, 7 ст. 13 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та розділу VI Інструкції "Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (далі - Інструкція №449), органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Відповідно до ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування" та п. 3 Розділу VI Інструкції №449, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Аналіз наведених норм права вказує, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

Позивач, при обґрунтуванні позовних вимог, зазначала, зокрема, що відомості про неї, як про фізичну особо - підприємця, було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань лише 03.12.2019, а відтак, у період, за який їй нараховано заборгованість зі сплати єдиного внеску, вона не була зареєстрована як фізична особа - підприємець, тобто не мала статуту фізичної особи - підприємця, а, отже, і не повинна була сплачувати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Так, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від № від 03.03.2020, включення до реєстру відомостей про фізичну особа - підприємця ОСОБА_1 відбулося 03.12.2019.

Водночас, у графі "дата та номер запису про проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця" вказана дата 04.06.2003 та зазначено, що відомості відсутні.

В матеріалах справи містяться копії облікової справи по ФОП ОСОБА_1 (а.с.78-86), зокрема, копія свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи від 04.06.2003, заява ОСОБА_1 від 11.07.2003 із проханням взяти її на облік як платника податків із зобов`язанням подавати декларацію про доходи, реєстраційна картка суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи від 04.06.2003, та заява для фізичних осіб (суб`єктів підприємницької чи приватної діяльності) від 11.07.2003.

Так, з вищевказаного свідоцтва, виданого Жидачівською районною державною адміністрацією 04.06.2003, вбачається, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрована суб`єктом підприємницької діяльності 04.06.2003 року, про що зроблено запис у журналі обліку реєстраційних справ за №1841.

З власноручно написаної ОСОБА_1 заяви від 11.07.2003 на адресу Жидачівського відділення Миколаївської МДПІ вбачається, що позивач просила взяти її на облік як платника податків із зобов`язанням подавати декларацію про доходи.

З заяви для фізичних осіб (суб`єктів підприємницької чи приватної діяльності) від 11.07.2003 вбачається, що ОСОБА_1 взята на облік в ДПІ в зв`язку з реєстрацією її як фізичної особи - підприємця 11.07.2003 за № 231.

Щодо відсутності відповідних відомостей у Єдиному державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суд зазначає наступне.

Відповідним законом, який регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців, є Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців".

Вказаний Закон, згідно з п. 1 розділу VІІІ "Прикінцеві положення", набрав чинності з 01.07.2004 та дія його поширюється на державну реєстрацію всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, а також фізичних осіб - підприємців (ч.1 ст. 3).

Пункт 2 розділу VІІІ "Прикінцеві положення" цього Закону передбачав, що державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог ст. 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання" від 01.07.2010 року №2390-VI (набрав чинності 10.02.2011, далі Закон №2390-VI) внесено зміни до Закону №755-IV. Згідно з розділом II "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону передбачено, що процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом (пункт 2); - усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв (пункт 3);

Таким чином, обов`язок звернутися до державного реєстратора з метою включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року покладався саме на таких юридичних осіб чи фізичних осіб - підприємців.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вказаного обов`язку не виконала, що і мало наслідком відсутність до 03.12.2019 відповідних відомостей про факт її державної реєстрації як фізичної особи - підприємця 04.06.2003 у Єдиному державному реєстрі відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Покликання представника позивача на п. 4 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання" в частині недійсності свідоцтва ОСОБА_1 є безпідставним, оскільки цей пункт було виключено згідно з Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до Єдиного державного реєстру від 25.03.2014 (опубліковано цей Закон 11.04.2014)

Підсумовуючи наведене та враховуючи долучені до матеріалів справи докази, суд дійшов висновку, що доводи позивача та її представника про те, що у період виникнення заборгованості зі сплати єдиного внеску (2017-2019 роки) ОСОБА_1 не була зареєстрована як фізична особа - підприємець спростовуються наявними у справі доказами.

Крім того, суд враховує те, що рішення фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про припинення підприємницької діяльності датоване 03.12.2019, що додатково підтверджує наявність у ОСОБА_1 в 2017-2019 роках статусу фізичної особи - підприємця.

Водночас відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" не врегульовано.

Системний аналіз викладених норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та Податкового кодексу України свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Враховуючи викладене, можна дійти висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Тобто, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі, не меншому за мінімальний.

Інше розуміння норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", на якому наполягає ГУ ДПС у Львівській області, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами - підприємцями, які одночасно перебувають і у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.11.2019 (справа №160/3114/19) та надалі підтримана у постановах від 04.12.2019 у справі №440/2149/19) та від 23.01.2020 у справі №480/4656/18.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.01.1999 працює у відділі освіти Жидачівської районної державної адміністрації на посаді вихователя дошкільного підрозділу Лисківського НВК.

Вказане підтверджують наявні у справі документи (а.с.166-168), а саме копія довідки про доходи, копія довідки відділу освіти Жидачівської РДА від 26.03.2020 №180/1 про те, що ОСОБА_1 дійсно працює на посаді вихователя дошкільного підрозділу Лисківського НВК (0,9 ст.) з 03.11.2014 згідно наказу №215-к від 23.10.2014, копія наказів №215-к від 23.10.2014 та 73-к від 31.10.2014, а також копія трудової книжки (а.с.210-213).

З матеріалів справи вбачається, що за період з 01.01.1998 по 01.02.2020 роботодавець - відділ освіти Жидачівської районної державної адміністрації - сплачував за ОСОБА_1 єдиний соціальний внесок.

Вказане підтверджує долучена до справи копія виписки з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 11.03.2020 (а.с. 125-128).

Жодних доказів, які б вказували на отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності судом не встановлено.

Відповідач доказів на спростування вказаного суду не надав.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога (2017-2019 роки), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою - підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не проводила таку і не отримувала від неї доходів.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), які, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", підлягають застосуванню судами як джерела права.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо безпідставного нарахування позивачу заборгованості зі сплати єдиного внеску за вказаний період, а отже, податкова вимога ГУ ДФС у Львівській області № Ф - 4192-54 від 14.08.2019 про сплату боргу (недоїмки) на суму 23785,08 грн., є протиправною та підлягає скасуванню.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі "Компанія "Вестберґа Таксі Актіеболаґ" та Вулич проти Швеції". Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління".

Відповідач не надав належних та достатніх доказів на підтвердження обґрунтованості винесення оскаржуваної податкової вимоги. Водночас, доводи позивача та її представника, зазначені у позовній заяві та інших заявах по суті справи, є обґрунтованими та підтвердженим матеріалами справи.

Враховуючи викладене та зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку позовні вимоги задовольнити повністю.

Щодо судових витрат, слід зазначити таке.

Представник позивача просив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3900,00 грн.

Суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч.3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч.5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 7 ст. 134 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" та від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи компенсацію витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).

Як уже зазначалося, відповідно до вимог ст. 134 КАС України, на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18, від 31.03.2020 у справі №726/549/19.

З матеріалів справи вбачається, що професійну правову допомогу позивачу надавав адвокат Гивель Василь Петрович (далі - Гивель В.П.) (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 02.06.2015 серія ЛВ №000211) на підставі договору про надання правової допомоги від 07.03.2020.

Вид наданих позивачу послуг професійної правової допомоги, їх тривалість та вартість підтверджується актом виконаних робіт № 1, що є додатком до довідки рахунку від 15.06.2020.

Згідно з вказаним актом позивачу надано наступні послуги: складено відповідь на відзив від 20.03.2020, вартість - 1500,00 грн., кількість витраченого часу - 5 год., представництво інтересів ОСОБА_1 на судовому засіданні, яке відбулося 23.03.2020 у Львівському окружному адміністративному суді, вартість 600,00 грн., кількість витраченого часу - 2 год., представництво інтересів ОСОБА_1 на судовому засіданні, яке відбулося 13.05.2020 у Львівському окружному адміністративному суді, вартість 600,00 грн., кількість витраченого часу - 2 год., представництво інтересів ОСОБА_1 на судовому засіданні, яке відбулося 27.05.2020 у Львівському окружному адміністративному суді, вартість 600,00 грн., кількість витраченого часу - 2 год., представництво інтересів ОСОБА_1 на судовому засіданні, яке відбулося 15.06.2020 у Львівському окружному адміністративному суді, вартість 600,00 грн., кількість витраченого часу - 2 год.

Розрахунок здійснено у відповідності до розміру погодинної ставки адвоката за надані послуги, що становить вартість 1 години - 300,00 грн.

Станом на 15.06.2020 загальна вартість за надані послуги становила 3900,00 грн.

На підтвердження факту оплати послуг за правову допомогу представник позивача надав довідку - рахунок від 15.06.2020 (а.с. 222), згідно якої ОСОБА_1 сплатила адвокату Гивелю В.П. гонорар у розмірі 3900,00 грн.

Вказана довідка містить підпис та відбиток печатки адвоката Гивеля В.П.

Відповідач жодних заперечень щодо співмірності суми витрат на правову допомогу із складністю справи не вказав. Водночас, зазначав про невідповідність доказу, наданого представником позивача на підтвердження факту понесених позивачем витрат, а саме наголошував на невідповідності форми розрахункового документа. У зв`язку з цим, просив відмовити у стягненні витрат на правову допомогу.

Аналізуючи заперечення відповідача щодо форми розрахункового документа, а саме довідки - рахунку від 15.06.2020, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 14 ПК України, адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату.

Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджене постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 №148 та Положення про форму та зміст розрахункових документів, затверджене наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 №13, також не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.

Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, суд вважає, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Також суд враховує те, що ст. 134 КАС України не визначено конкретної форми документу, що надається до суду для підтвердження здійснення оплати витрат на оплату послуг адвоката.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.04.2020 у справі №727/4597/19.

Таким чином, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу на суму 3900,00 грн., витрачені позивачем, є документально підтвердженими, вони співмірні зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань в користь позивача витрати на професійну правову допомогу в сумі 3900,00 грн.

Щодо судового збору, суд зазначає, що оскільки суд дійшов висновку про повне задоволення позову, за правилами, визначеними ст. 139 КАС України, судові витрати позивача у вигляді судового збору компенсуються за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 19-20, 22, 72-77, 132, 134, 139, 241-246, 250, 255, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДФС у Львівській області № Ф - 4192-54 від 14.08.2019 про сплату боргу (недоїмки).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області (, місцезнаходження: 79003, м. Львів, вул. Стрийська, 35) в користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області (, місцезнаходження: 79003, м. Львів, вул. Стрийська, 35) в користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3900 (три тисячі дев`ятсот) гривень рівно.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 22.07.2020

Суддя Потабенко В.А.