Справа № 200/4055/20-а
Суддя: Стойка В.В.
Дата ухвалення: 2020-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2020 р. Справа№200/4055/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Стойки В.В.;

при секретарі Дідевичі І.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача не з`явився

представника третьої особи Алексеєвої В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, третя особа на стороні позивача: професійна спілка "Юстиція Донеччини" про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому, з урахуванням змінених позовних вимог, просила:

визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції в Донецькій області № 3890/1 від 24.12.2019 року "Про звільнення ОСОБА_1 ";

поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності;

стягнути з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (84301, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Я. Мудрого 39/3, ) на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з коригуванням її розміру на коефіцієнт підвищення посадового окладу починаючи з 29.12.2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з липня 2019 року обіймала посаду заступника начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансвого та матеріального забезпечення Головного територіального управліня юстиції у Донецькій області.

Наказом відповідача від 24.12.2019 № 3890/1 позивача звільнено з вказаної посади 28.12.2019 року на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з реорганізацією Головного територіального управління юстиції в Донецькій області шляхом злиття з Головним територіальним управлінням юстиції у Харківській області та Головним територіальним управлінням юстиції у Луганській області та утворенням на їх базі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Зазначає, що її попередили про наступне звільнення 28.10.2019 року, але не запропонували подальшої роботи у новоствореному органі.

Наголошує, що Головне територіальне управління юстиції в Донецькій області на день звільнення позивача мало рівноцінні вакантні посади, які наявні в структурі та штатній чисельності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), чим порушено статтю 42 Кодексу законів про працю України.

Зазначає про порушення роботодавцем статті 43 Кодексу законів про працю України, оскільки позивач є членом профспілкової організації "Юстиція Донеччини", проте її звільнення проведено без попередньої згоди профспілкового органу.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 04.05.2020 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, третя особа на стороні позивача: професійна спілка "Юстиція Донеччини" про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку і відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження суддею одноособово, в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Призначено засідання по справі.

Третьою особою надано письмові пояснення від 26.05.2020 року. Вважає, що події, пов`язані зі звільненням окремих працівників апарату відповідача у зв`язку з "ліквідацією" можна характеризувати як такі, що максимально не відповідали нормативно встановленому порядку регулювання трудових відносин. Представник третьої особи також зазначила, що частині працівників Головного територіального управління юстиції у Донецькій області було запропоновано роботу у новоствореному Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції, що доводить упереджене ставлення до тих працівників, яким не надано жодних пропозицій. Позовні вимоги підтримує.

Відповідачем, Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області надано відзив від 27.05.2020 року, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 передбачено ліквідацію територіальних органів Міністерства юстиції, зокрема, Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області. Цією ж постановою передбачено створення міжрегіональних управлінь. Повноваження Головного управління перейшли до Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків).

Зазначає, що фактично відбулася не реорганізація територіальних органів юстиції, а їх ліквідація з переходом функцій та повноважень від одного суб`єкта владних повноважень до іншого.

Відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України 28 жовтня 2019 року позивача було попереджено про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією. 28 грудня 2019 року позивача було звільнено з посади, проведено повний розрахунок при звільненні та видано трудову книжку.

Наголошує, що оскільки в Головному управлінні відбулася ліквідація, а не зміни в організації виробництва, позивачу не пропонувалася інша робота, а Головне управління не наділено повноваженнями пропонувати роботу в іншому органі, тому при такому звільненні не потрібна попередня згода профспілкової організації.

01.06.2020 року позивач через канцелярію суду надав відповідь на відзив, згідно змісту яких позовні вимоги підтримав.

03.06.2020 року позивач надав заяву про уточнення позовних вимог, згідно змісту якої зазначено, що постановою КМУ «Про внесення змін до постанови КМУ від 18.01.2017 року № 15 «Питання оплати праці працівників державних огранів» від 15.01.2020 року № 16 затверджено Схему посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2020 році, положення якої підлягають застосуванню з 01.01.2020. Відповідно, враховуючи факт підвищення у 2020 році посадового окладу начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, яку позивач обіймала до звільнення, для недопущення стягнення на користь позивача меншої суми заробітної плати за час вимушеного прогулу, ніж в очікуваному розмірі суми втраченого доходу, керучись нормами КАС України, позивач просив змінити вимогу щодо стягнення з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 29.12.2019 року на вимогу - «стягнути з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (84301, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Я. Мудрого 39/3, ) на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з коригуванням її розміру на коефіцієнт підвищення посадового окладу починаючи з 29.12.2019 року».

11.06.2020 року позивач через канцелярію суду надав заяву щодо врахування розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу та доручення до справи документів. Згідно вказаної заяви, відповідачем при складанні довідки не враховано факт збільшення посадового окладу за посадою заступника начальника відділу у складі самостійного управління в органі державної влади. Відповідно до п.10 Порядку № 100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток.

Штатним розписом Відповідача на 2019 рік, з урахуванням Схеми посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів у 2019 році (у коефіцієнтах), затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 06.02.2019 №102, посадовий оклад заступника начальника відділу у складі самостійного управління у державному органі встановлено на рівні 6200,00 грн.

Штатним розписом на 2020 рік правонаступника відповідача - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), посадовий оклад заступника начальника відділу у складі самостійного управління в дежавному органі за новою схемою становить 6700, 00 грн.

Коефіцієнт підвищення заробітної плати розраховується шляхом ділення посадового окладу працівника після підвищення на посадовий оклад, який був у нього до підвищення: 6700 : 6200 = 1,08064

З урахуванням розрахованого коефіцієнта підвищення заробітної плати середньоденна заробітна плата позивача, яка повинна застосовуватися для визначення розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу становить: 2203,53 * 1,08064 = 2381,22 грн.

Заслухавши пояснення позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 з 2016 року працювала в Головному територіальному управлінні юстиції у Донецькій області, що підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 . Наказом від 05.07.2019 року № 2194/1 ОСОБА_1 було переведено на посаду заступника начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції як переможця конкурсу.

28.10.2019 року позивачу вручено попередження про наступне звільнення на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 року № 870.

Наказом голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 24.12.2019 року № 3890/1 ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Донецькій області у зв`язку з ліквідацією державного органу згідно п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України та відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу". Вказаним наказом вирішене питання виплати позивачу компенсації за частину невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 05.09.2019 року по 28.12.2019 року у кількості 05 календарних днів, за частину невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за 23 роки стажу державної служби у кількості 02 календарного дня.

Згідно Довідки про доходи № П1-Н-5 від 08.01.2020 року, нарахована заробітна плата ОСОБА_1 за жовтень та листопад 2019 року дорівнює 32835, 67грн. та 50048, 71грн. відповідно, фактична кількість відпрацьованих робочіх днів - 12 та 18.

Відповідно Довідки про доходи № Пі-Н-250 від 08.05.2020 року, нарахована заробітна плата ОСОБА_1 за жовтень та листопад 2019 року дорівнює 32835, 67грн. та 50048, 71грн. відповідно, фактична кількість відпрацьованих робочіх днів - 20 та 21.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" прийнято рішення ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1 (п. 1 Постанови); утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2 (п. 2 Постанови).

До Переліку територіальних органів Мін`юсту, що ліквідуються (додаток № 1) до постанови, включено Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області.

До Переліку міжрегіональних територіальних органів Мін`юсту, що утворюються (додаток № 2) до постанови, включено й Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Пунктом 3 вказаної постанови передбачено, що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) - Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Головного територіального управління юстиції у Луганській області, Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 наказом Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року №3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України" ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток № 1) Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області, і утворені як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток № 2) Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Пунктом 4 наказу затверджено список голів ліквідаційних комісій з ліквідації головних територіальних управлінь юстиції.

Підпунктами 7-8 пункту 5 наказу голів ліквідаційних комісій головних територіальних управлінь юстиції зобов`язано, зокрема, забезпечити письмове персональне попередження працівників не пізніше ніж за два місяці до їх звільнення, про що повідомити Департамент персоналу Міністерства юстиції України до 01 листопада 2019 року, надати первинним профспілковим організаціям інформацію про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією територіальних органів Міністерства юстиції.

Наказом голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 21.10.2019 року №776/4 затверджено персональний склад ліквідаційної комісії управління.

21.10.2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений запис про перебування Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в стані припинення.

Листом від 22.10.2019 року № 03.2-17/797 відповідач повідомив про наступне звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією профспілкову організацію "Юстиція Донеччини".

Наказом голови ліквідаційної комісії Головного управління від 25.10.2019 року №429/2 затверджено План заходів з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Донецькій області".

29.10.2019 року проведено державну реєстрацію Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків) як юридичної особи.

Таким чином, з дня утворення Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків) до нього перейшли повноваження та функції, відповідача.

Як зазначено вище, 28.10.2019 року позивач під розпис була попереджена про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією управління. Інша робота за відповідною професією чи спеціальністю позивачу не пропонувалася, що сторонами не спростовується.

Станом на день розгляду справи Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області перебуває в стані припинення.

Положенням про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, що затверджено наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року № 1707/5, (зареєстроване в Міністерстві юстиції України 23 червня 2011 року за № 759/19497) встановлено повноваження відповідача.

Згідно з наказом Міністерства юстиції від 23 жовтня 2019 року № 3228/5 у тексті Положення слова "Головне територіальне управління юстиції" в усіх відмінках і числах замінено словами "міжрегіональне управління" у відповідних відмінках і числах.

Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) діє на підставі Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, що затверджено тим же наказом - наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року № 1707/5 (зареєстроване в Міністерстві юстиції України 23 червня 2011 року за № 759/19497).

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються Законом України "Про державну службу".

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до п. 1 та п. 11 ч. 1 ст. 87 вказаного Закону України підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

- ліквідація державного органу.

Згідно з ч. 4 та 5 ст. 87 вказаного Закону у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Частиною 5 ст. 22 Закону України "Про державну службу" передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.

Оскільки порядок звільнення державних службовців у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією державного органу не врегульований, тому підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, яка регулює питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 вказаного Кодексу законів про працю України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, яка визначає порядок вивільнення працівників, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Стаття 42 Кодексу законів про працю України визначає, що роботодавцем має бути враховано переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

Відповідно до ст. 42 Кодексу при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 43 Кодексу законів про працю України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Пунктом 5 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074, передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Відповідно до п. 6 Порядку права та обов`язки органів виконавчої влади у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади переходять до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Частиною 2 ст. 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з ч. 1 ст. 89, ч. 4 ст. 91 вказаного Кодексу юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення.

Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася в постановах Верховного Суду, зокрема від 12 грудня 2018 року в справі №826/25887/15, від 17 липня 2019 року в справі №820/2932/16.

Верховний Суд в постанові від 17 липня 2019 року в справі №820/2932/16 зазначив, що якщо ліквідовано орган з одночасним створенням іншого органу, який буде виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, то зобов`язанням роботодавця (держави) є вжиття заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу.

Верховний Суд в постанові від 04 липня 2019 року в справі №2а-108/12/2670 зазначив, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

В розпорядчому акті органу державної влади в постанові Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Разом з тим функції вказаного органу, що ліквідується, покладено на інший орган - Східне міжрегіональне управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків), який визначено його правонаступником.

З 29.10.2019 року - дня утворення Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків) до нього перейшли повноваження та функції, зокрема Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, який втратив такі повноваження та функції згідно з п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870.

Вказані обставини згідно з ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України та наведених правових позицій Верховного Суду свідчать про реорганізацію юридичної особи.

Таким чином, у Головному територіальному управлінні юстиції у Донецькій області фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація.

Роботодавець зобов`язаний був дотриматися процедури звільнення у зв`язку з реорганізацією, зокрема:

- довести до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників;

- персонально попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці до звільнення;

- запропонувати працівникові іншу роботу за відповідною професією чи спеціальністю рівнозначну або нижчу посаду;

- за відсутності згоди на переведення на іншу посаду - отримати попередню згоду виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, на звільнення працівника.

Верховний Суд в постанові від 09 жовтня 2019 року №208/3390/16-а звернув увагу на те, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Отже, роботодавець позивача зобов`язаний був запропонувати позивачу іншу роботу, чого зроблено не було. Крім того, ним не надано доказів відсутності вакантних посад на час звільнення позивача, не надано доказів вжиття заходів з встановлення наявності у позивача права на переважне залишення на роботі.

Вказані обставини свідчать про те, що звільнення позивача проведено з порушенням вимог законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч. 7 ст. 235 Кодексу рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Верховний Суд в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 815/436/17 з подібними правовідносинами виклав правову позицію, що при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1ст. 40 Кодексу законів про працю України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де зберіглось його попереднє місце роботи.

При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п. 1ст. 40 Кодексу законів про працю України можуть застосовуватися і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

З огляду на наведене, оскільки судом встановлено порушення прав позивача, то вимоги щодо скасування наказу про звільнення та щодо поновлення позивача на посаді, з якої її було незаконно звільнено підлягають задоволенню.

Щодо вимог в частині стягнення з Головного територіального управління юстиції в Донецькій області суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29.12.2019 року суд зазначає наступне.

За приписами ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до абз. 3 п. 2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Абзацом з п. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Аналізуючи довідки про доходи від № П1-Н-від 08.01.2020 року та Пі-Н-250 від 08.05.2020 року суд наголошує, що вказані довідки містять різні дані щодо фактичної кількості відпрацьованих робочіх днів за жовтень та листопад 2019 року (два місяці, що передують звільненню).

Враховуючи вказане та те, що позивачем не було визначено твердої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає за належне зобов`язати Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.12.2019 року.

Щодо коригування розміру заробітної плати на коефіцієнт підвищення посадового окладу починаючи з 29.12.2019 року, суд зазначає насупне.

Відповідно до пункту 10 Порядку № 100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Відповідно до висновку про застосування норм права, наведеного у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 572/2429/15-ц, тлумачення частини другої статті 235 КЗпП України, пункту 10 Порядку № 100, свідчить, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. При цьому, якщо за період від часу звільнення працівника до часу поновлення його на роботі підприємство здійснювало підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів, при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу заробітна плата працівника підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів.

Аналізуючи вказане суд вважає, що позивач має незаперечне право на коригування розміру заробітної плати на коефіцієнт підвищення посадового окладу починаючи з 29.12.2019 року, проте так як спосіб захисту порушеного права закріплює обов`язок нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.12.2019 року, суд ввважає, що кінцева сума, яку отримує позивач внаслідок виконання даного рішення, буде вирахувана із застосуванням такого коефіцієнту.

Так, ч.2 ст.2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкту владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Судові витрати не підлягають розподілу згідно статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись положеннями КАС України, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, третя особа на стороні позивача: професійна спілка "Юстиція Донеччини" про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції в Донецькій області № 3890/1 від 24.12.2019 року "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності.

Зобов`язати Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області (84301, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Я. Мудрого 39/3, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29.12.2020 року.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення ухвалено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини у судовому засіданні 15.07.2020 року.

Повний текст рішення складено протягом п`яти днів.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Строк оскарження підлягає застосуванню з урахуванням приписів Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID - 2019)" від 30.03.2020 року №540.

Суддя В.В. Стойка