Справа № 140/6756/20
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2020-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2020 року ЛуцькСправа № 140/6756/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Волинської області, Державної судової адміністрації України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Апеляційного суду Волинської області, Державної судової адміністрації України про визнання бездіяльності суду щодо ненарахування та невиплати в повному обсязі при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі семи місячних заробітних плат за останньою посадою протиправною, стягнення з Державної судової адміністрації України на відшкодування матеріальної шкоди, завданої правовим актом, визнаним неконституційним, 234 080 грн. шляхом списання даної суми на користь ОСОБА_1 з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, у порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників» від 03.08.2011 №845.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

- з часу прийняття Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року держава на законодавчому рівні гарантувала достатній рівень соціального забезпечення судців та право судді на отримання вихідної допомоги у зв`язку із відставкою;

- відповідно до вимог статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, судді, який вийшов у відставку виплачувалася вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних за останньою посадою;

- продовжуючи працювати на посаді судді після набуття права на отримання вихідної допомоги при виході у відставку у вересні 2010 року, з огляду на 20-річний стаж роботи на посаді судді, позивач мав законні правомірні очікування отримати задекларовану державою вихідну допомогу;

- Законом України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було виключено, що однак не позбавляє позивача права на одержання вихідної допомоги при виході у відставку, право на яку він набув до виключення цієї норми із Закону «Про судоустрій і статус суддів»;

- виключивши статтю 136 із Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо виплати вихідної допомоги судді у відставці Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року законодавець позбавив позивача раніше задекларованої державою гарантії на отримання вихідної допомоги, що є незаконним, несправедливим та суперечить визначеному на законодавчому рівні правовому статусу судді, зокрема його відставки;

- положеннями Європейської хартії від 10 липня 1998 року про Закон України «Про статус суддів» визначено, що рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (п. 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку з посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (п. 6.4);

- позивач має гарантоване законом право на виплату одноразової матеріальної винагороди при виході у відставку, що сприяло правомірному очікуванню отримання вихідної допомоги у разі реалізації права на відставку у майбутньому, яке забезпечено дією прямої норми Конституції України, а саме статті 41 Конституції України, що Узгоджується зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яку можна застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у тому числі права судді на отримання вихідної допомоги у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною права власності;

- положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, визнане неконституційним рішенням Конституційного Суду України № 2-р(ІІ) від 15 квітня 2020 року у справі № 3-311/2018/4182/18, 4632/19, 5755/19 за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а отже позивач має право на відшкодування невиплаченої в повному обсязі вихідної допомоги.

11.06.2020 Державною судовою адміністрацією України подано відзив у справі, відповідно до якого даний відповідач просить позовну заяву залишити без розгляду в зв`язку з пропуском строку на звернення до суду.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 20.07.2020 у задоволенні клопотання Державної судової адміністрації України про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Волинської області, Державної судової адміністрації України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення матеріальної шкоди відмовлено.

Крім того, відзив ДСА України містив заперечення щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 , які полягають в наступному:

- рішенням Вищої ради юстиції від 19.09.2016 № 2578/0/15-16 ухвалено внести подання до Верховної Ради України про звільнення Позивача з посади судді апеляційного суду Волинської області на підставі пункту 9 частини етапі 126 Конституції України, яке не було розглянуте Верховною Радою України;

- 30 вересня 2016 року набули чинності Закони України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон України № 1401-VІІI) та № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон України № 1402-VІІI), які змінили правове регулювання звільнення судді у відставку та виплату вихідної допомоги;

- в період з 01.04.2014 до 30.09.2016 виплату вихідної допомоги суддям, які звільнялись у відставку законодавством не було передбачено, що підтверджується практикою КАС ВС у справах даної категорії;

- рішенням Вищої ради юстиції від 08.12.2016 №3128/0/15-16 звільнено позивача з посади судді Апеляційного суду Волинської області у зв`язку з поданням заяви про відставку та відповідно до наказу Апеляційного суду Волинської області від 13.12.2016 №9.7/20 позивача відраховано зі штату суду 14.12.2016 та правомірно виплачено вихідну допомогу у розмірі 3 місячних суддівських винагороди за останньою посадою згідно з вимогами ст.143 Закону України № 1402-VІІI;

- Рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020 не впливає на спірні правовідносини, оскільки дані правовідносини не стосуються норм, що визнані неконституційними, а власне дія підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України № 1166-VІI втратила чинність з моменту прийняття даного рішення, тобто 15.04.2020.

Апеляційний суд Волинської області у відзиві на позов від 05.06.2020 просить в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю, мотивуючи наступним:

- на день звільнення позивача (14 грудня 2016 року) питання виходу судді у підставку та виплат уcix належних коштів було врегульовано саме Законом України №1402-VІІI, відповідно до якого судді, який вийшов у відставку виплачується вихідна допомога в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою, відповідно Апеляційним судом Волинської області було дотримано зазначені вимоги;

- згідно з рішенням КСУ від 19.11.2013 року №10-рп/2013 право на виплату вихідної допомоги суддя набув не у зв`язку із перебуванням на посаді судді понад 20 років, а у зв`язку із його відставкою, яка є особливою формою звільнення судді з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді, тобто, саме із прийняттям відповідного нормативного акту про звільнення судді у зв`язку з поданням заяви про відставку, законодавець пов`язував виплату цієї допомоги, а не набуття права на неї;

- спірні правовідносини виникли між сторонами в 2016 році, а відтак рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-p (ІІ)/2020 на спірні правовідносини не може вплинути , оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення КСУ, в той час як останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності та може бути застосовано лише до правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, що відповідає практиці Верховного Суду.

Позивачем 18.06.2020 подано до суду відповідь на відзив відповідача - ДСА України, відповідно до якої він звертає увагу суду, що саме 08 вересня 2016 року звернувся до Верховної Ради України із заявою про звільнення його з посади судді у відставку, тобто до вступу в силу Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в новій редакції, що, із врахуванням змісту рішення КСУ від 15.04.2020, свідчить, що його права при звільненні були обмежені і позивач має право на отримання 10 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Інших заяв по суті справи від учасників справи не надходило.

Відповідно до частини другої статті 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

Відтак, справу розглянуто по суті у межах строків, визначених частиною другою статті 262 КАС України.

Дослідивши письмові пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, а також письмові докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 08.09.2016 ОСОБА_1 було подано до Верховної Ради України заяву про звільнення з посади судді Апеляційного суду Волинської області у відставку відповідно до пункту 9 частини п`ятої статті 126 Конституції України.

Рішенням Вищої ради юстиції від 08.12.2016 №3128/о/15-16 на підставі статті 8, пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», статті 116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», керуючись статтями 2, 27 Закону України «Про Вищу раду юстиції», пунктів 501.1 та 501.3 Регламенту Вищої ради юстиції, звільнено ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Волинської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Тим же рішенням констатовано, що рішенням Вищої ради юстиції від 19 вересня 2016 року № 2578/0/15-16 ухвалено внести подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Волинської області на підставі пункту 9 частини п`ятої статті 126 Конституції України, яке не було розглянуте Верховною Радою України та, відповідно до нової редакції статті 126, пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та положень Регламенту Вищої ради юстиції, розглянуто Вищою радою юстиції в спрощеному порядку.

Наказом голови Апеляційного суду Волинської області від 13.12.2016 №9.7/20 ОСОБА_1 відраховано зі штату працівників апеляційного суду 14 грудня 2016 року з виплатою: вихідної допомоги в розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою; компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки тривалістю 1 робочий день за відпрацьований період з 25.11.2016 по 14.12.2016 та невикористану щорічну додаткову відпустку за 2016 рік тривалістю 15 календарних днів.

05.05.2020 позивачем подано до Апеляційного суду Волинської області заяву про нарахування та виплату вихідної допомоги при звільненні з посади судді у розмірі десяти місячних заробітних плат, нарахованих за останньою посадою, відповідно до частини першої статті 136 Закону України від 07.07.2010 №2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» та рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2р (ІІ)/2020, однак листом від 12.05.2020 №177/13/2020 Апеляційний суд Волинської області повідомив, що відповідно до частини 1 статті 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII позивачу була виплачена вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою та проведено усі інші розрахунки, передбаченні законодавством, чинним на день звільнення.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно із статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Пунктами 2 та 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначено, що суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Слід мати на увазі, що суд не може, застосувавши Конституцію як акт прямої дії, визнати неконституційними закони чи правові акти, перелічені в статті 150 Конституції, оскільки це віднесено до виключної компетенції Конституційного Суду України. Разом з тим, суд може на підставі статті 144 Конституції визнати такими, що не відповідають Конституції чи законам України, рішення органів місцевого самоврядування, а на підставі статті 124 Конституції - акти органів державної виконавчої влади: міністерств, відомств, місцевих державних адміністрацій тощо. Звернення до Конституційного Суду України в такому разі не вимагається.

Юридичне регулювання питання вихідної допомоги судді в разі його виходу у відставку неодноразово змінювалось Верховною Радою України.

Так, згідно із частиною третьою статті 43 Закону України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ зі змінами (далі - Закон України № 2862-ХІІ) (втратив чинність на підставі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Законом України № 2453-VІ змінено розмір суддівської винагороди (стаття 129), зокрема встановлено поетапне збільшення посадового окладу судді і відповідно зменшено розмір вихідної допомоги судді у зв`язку з виходом у відставку (стаття 136).

Відповідно до Закону України № 1166-VII, який набрав чинності з 1 квітня 2014 року, із Закону України № 2453-VІ, зокрема, виключено статтю 136, що передбачала право судді, який вийшов у відставку, на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VII виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою було відновлено, а її розмір відповідно до статті 143 вказаного закону становить 3 місячних суддівських винагороди за останньою посадою.

Отже, судді, щодо яких в період з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2016 року було прийнято рішення Верховною Радою України про звільнення з посади у відставку були позбавленні права на отримання вихідної допомоги, водночас судді, які були звільнені Вищою радою юстиції (Вищою радою правосуддя) після набуття чинності 30.09.2016 Закону України №1402-VIIІ, до складу яких входить і позивач, отримали вихідну допомогу в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Суд зазначає, що спірні правовідносини в цій справі виникли з 13.12.2016 - дати видачі наказу голови Апеляційного суду Волинської області №9.7/20 про відрахування позивача зі штату працівників суду та виплату вихідної допомоги в розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів» станом на зазначену дату Конституційним Судом України не приймалося, а отже з 01 квітня 2014 року судді, які виходять у відставку, не мали права на отримання вихідної допомоги, а з 30 вересня 2016 року - мають право на отримання вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Вищою радою юстиції рішення від 08.12.2016 №3128/о/15-16 про звільнення позивача з посади судді Апеляційного суду Волинської області.

Рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VII.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020 встановлено, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, вказані положення застосовуються з 15.04.2020, та не поширюють свою дію на правовідносини, які виникли до 15.04.2020 включно.

Крім того, суд зазначає, що Конституційний Суд України в п.3.2 рішення від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 вказав, що за своєю юридичною природою така допомога є додатковою гарантією матеріального забезпечення судді у разі його виходу у відставку, а її розмір та порядок виплати підлягають регулюванню на законодавчому рівні та окремо наголосив на юридичній позиції, викладеній в його Рішенні від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, відповідно до якої за своєю юридичною природою "вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір" (абзац шостий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини).

Таким чином, суд вважає, що з прийняттям Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VII та відновленням статтею 143 даного Закону права суддів, що звільняються, на отримання вихідної допомоги, однак в іншому розмірі ніж це було передбачено статтею 136 Закону України № 2453-VІ, Апеляційним судом Волинської області при винесенні наказу від 13.12.2016 №9.7/20 правомірно встановлено виплату ОСОБА_1 вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою і такі дії не суперечать змісту рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020.

При цьому, суд погоджується з позицією відповідача - Апеляційного суду Волинської області, що право на виплату вихідної допомоги суддя набув не у зв`язку із перебуванням на посаді судді понад 20 років, а у зв`язку із його відставкою, яка є особливою формою звільнення судді з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді, тобто, саме із прийняттям відповідного нормативного акту про звільнення судді у зв`язку з поданням заяви про відставку, законодавець пов`язував виплату цієї допомоги, а не набуття права на неї.

З огляду на наведене, підстави для задоволення адміністративного позову відсутні, в тому числі й щодо стягнення з Державної судової адміністрації України на відшкодування матеріальної шкоди, завданої правовим актом, визнаним неконституційним, 234 080 грн. шляхом списання даної суми на користь ОСОБА_1 з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, у порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників» від 03.08.2011 №845.

Водночас суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а, крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, сплачений при поданні позову судовий збір в розмірі 2 102 грн. не підлягає стягненню з відповідачів та залишається за позивачем.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.В. Дмитрук