Справа № 120/3361/20-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2020-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 липня 2020 р. Справа № 120/3361/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дончика Віталія Володимировича, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Оратівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) про визнання дій протиправними та скасування постанов

в с т а н о в и в :

16.07.2020 року ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Ходака В.В., звернулась в суд з адміністративним позовом до Оратівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) про визнання дій протиправними та скасування постанов.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що постановою Погребищенського районного суду Вінницької області від 06.02.2020 року у справі №141/955/19 її визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 20400 грн. Цією ж постановою стягнуто судовий збір у розмірі 420,40 грн.

06.07.2020 року ОСОБА_1 отримала постанови від 03.07.2020 року про відкриття виконавчого провадження №62464446 про стягнення штрафу та № 62464243 про стягнення судового збору.

На переконання позивача, поданий до виконання виконавчий документ не відповідає вимогам п.7 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", внаслідок чого відповідач мав застосувати положення п.6 ч. 4 цієї статті та повернути виконавчий документ до Погребищенського районного суду Вінницької області, а відтак ОСОБА_1 вважає, що державним виконавцем протиправно відкрито виконавчі провадження від 03.07.2020 року № № 62464446 та 62464243, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду, в якому просила:

- визнати дії головного державного виконавця Оратівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Дрижко Тетяни Миколаївни щодо винесення постанови від 03.07.2020 року про відкриття виконавчого провадження № 62464446 протиправними та скасувати постанову від 03.07.2020 року по відкриття виконавчого провадження № 62464446;

- визнати дії головного державного виконавця Оратівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Дрижко Тетяни Миколаївни щодо винесення постанови від 03.07.2020 року про відкриття виконавчого провадження № 62464243 протиправними та скасувати постанову від 03.07.2020 року по відкриття виконавчого провадження № 62464243.

Ухвалою суду від 16.07.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, з урахування особливостей провадження визначених ст. 287 КАС України. Розгляд справи призначено на 22.07.2020 року. Цією ж ухвалою витребувано у відповідача належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 62464446 та № 62464243.

21.07.2020 року на виконання вимог ухвали суду від 16.07.2020 року відповідачем надано матеріали виконавчого провадження № 62464446 та № 62464243.

21.07.2020 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує щодо задоволення адміністративного позову. Зокрема вказав, що при відкритті виконавчих проваджень № 62464446 та 62464243 головним державним виконавцем Оратівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Дрижко Т.М. вимоги Закону № 1403-VIII порушені не були.

Враховуючи вищевикладене, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Водночас, слід вказати, що у відповідності до ч. 3 ст. 162 КАС України, копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

Згідно з п. 2 ч. 4 цієї статті, до відзиву додаються, документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Частина 6 ст. 162 КАС України передбачає, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ознайомившись з поданими відзивом, суд зазначає, що відповідачами не надано доказу його направлення позивачу, а відтак, суд не приймає його до уваги та вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними матеріалами.

22.07.2020 року учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, з урахування положень ч. 1 статті 168 КАС України, що підтверджується матеріалами справи, шляхом повідомлення сторін по абонентських номерах, що вказані в позовній заяві, про що складені телефонограми.

21.07.2020 року відповідачем подано клопотання про розгляд справи за його відсутності.

22.07.2020 року представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи. Обґрунтовуючи клопотання представник вказав, що станом на 22.07.2020 року відзив на позовну заяву ним не отримано, а тому позивач не має можливості надати свою відповідь на відзив (надати свої пояснення та скористатись іншими процесуальними правами). Також, представник вказав, що не має можливості взяти участь у даному судовому засіданні, у зв`язку наданням правової допомоги учаснику кримінального провадження в м. Києві.

Визначаючись щодо можливості розгляду справи за визначеної явки сторін в судове засідання, суд виходить із наступного.

Згідно п.2 ч. 2 ст. 205 КАС України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Поважність причин неявки сторони в суд є оціночною категорією, яка вирішується судом в кожному конкретному випадку, але в будь якому разі неявка представника повинна бути обумовлена причинами, які об`єктивно та безумовно не дозволяють йому з`явитись до суду, що повинно підтверджуватися належними та допустимими доказами.

Главою 11 Розділу II КАС України визначено особливості позовного провадження в окремих категоріях адміністративних справ, зокрема у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби та приватного виконавця. Однією з таких особливостей є скорочені строки розгляду справ цієї категорії.

Відповідно до приписів частини 4 статті 287 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

При цьому, частина 3 статті 268 КАС України говорить, що неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Додатково суд зазначає, що у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив) (частина 1 ст. 269 КАС України).

При цьому, суд повторює, що відзив на позовну заяву не приймається судом до уваги, оскільки не містить доказів його направлення позивачу, інших заяв по суті справи вищенаведені статті не передбачають, а відтак, підстав для відкладення розгляду справи, з наведених представником позивача мотивів, відсутні.

Крім того, суд вважає неповажними причини неможливості участі представника позивача в судовому засіданні, оскільки подана ним заява про відкладення розгляду справи не містить доказів на підтвердження в ній зазначеного. Причин неможливості прибуття позивача у судове засідання, вказана заява не містить.

З огляду на викладене та враховуючи те, що для цієї справи пріоритетним є її швидке вирішення, а також достатність письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, суд вважає за можливе розглянути адміністративну справу у порядку письмового провадження.

При цьому, згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступні фактичні обставини.

Постановою Погребищенського районного суду Вінницької області у справі №141/955/19 від 06.02.2020 року, залишеною без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 03.04.2020 року, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 20400 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки. Цією ж постановою стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420,40 грн.

03.06.2020 року Погребищенським районним судом Вінницької області надіслано до Оратівського районного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області, в порядку виконання, копію постанови по справі №141/955/19 про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 130 КУпАП, відносно ОСОБА_1 в частині стягнення судового збору в сумі 420, 40 грн. та стягнення штрафу в сумі 20400 грн.

02.07.2020 року вищезазначені матеріали надійшли до Оратівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький).

03.07.2020 року державним виконавцем Оратівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанови про відкриття виконавчого провадження № 62464446 та № 62464243, з примусового виконання постанови Погребищенського районного суду Вінницької області від 06.02.2020 року у справі №141/955/19.

Позивач вважає дії державного виконавця щодо винесення постанов про відкриття виконавчого провадження протиправними, а постанови такими, що підлягають скасуванню, в зв`язку з чим, звернулась з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В силу положень ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі - Закон №1403-VIII).

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону № 1403-VIII завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 2 Закону № 1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад як, зокрема, верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, а також гласності та відкритості виконавчого провадження.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Пункт 3 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII передбачає, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Стаття 4 Закону України № 1404-VIII визначає вимоги до виконавчого документа.

Частина 1 цієї статті говорить, що у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Частиною 4 статті 4 Закону України № 1404-VIII передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, зокрема, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Надаючи правову оцінку посиланням позивача на невідповідність виконавчого документу вимогам ст. 4 Закону України № 1404-VIII, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 299 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України.

Постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, крім постанов про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), підлягає примусовому виконанню після закінчення строку, установленого частиною першою статті 307 цього Кодексу.

Постанова про накладення адміністративного стягнення звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Частина перша статті 307 КАС України визначає, що штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтею 300-1 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

Відповідно до ст. 308 КУпАП, у разі несплати правопорушником штрафу у строк, встановлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.

Як вже встановлено судом, 03.06.2020 року Погребищенським районним судом Вінницької області надіслано до Оратівського районного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області копії постанов по справі №141/955/19 про адміністративне правопорушення.

Разом з тим, позивач вважає, що оскільки у матеріалах виконавчого провадження відсутній оригінал постанови суду з підписом судді та мокрою печаткою, державним виконавцем протиправно винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Суд не погоджується із такими доводами, оскільки частина 3 ст. 4 Закону України №1404-VIII говорить, що виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов`язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов`язаний мати таку печатку.

Пунктом 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказ Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 визначено, що заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа.

Тобто, прямої вимоги щодо пред`явлення оригіналу виконавчого документу законодавством не встановлено.

При цьому слід вказати, Верховний Суд України у своєму узагальненні «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення» від 01.08.2004 року зазначив, що оригінал судового рішення виготовляється в єдиному екземплярі та зберігається у справі. Копію судового рішення потрібно видавати із зазначенням, що це - копія та що вона звірена з оригіналом, підписана посадовою особою, яка її звіряла і видавала. Підпис посадової особи на копії судового рішення має бути завірений печаткою того суду, який її видав.

При цьому, згідно п. 3, 4 розділу XI Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої Наказом Державної судової адміністрації України від 20 серпня 2019 року № 814 копія судового рішення, виготовлена апаратом суду, засвідчується відповідальною особою апарату суду та печаткою суду із зазначенням дати.

Копії судових рішень, що набрали законної сили або підлягають негайному виконанню повинні бути прошиті, пронумеровані, засвідчені та скріплені відповідною печаткою суду.

Пункт 10 цієї Інструкції визначає, що якщо копія складається з кількох аркушів, вона має бути прошнурована нитками на три проколи, а на зворотному боці останнього аркуша скріплена підписом відповідальної особи апарату суду, засвідчена відбитком печатки суду, із відміткою "Всього в копії _____ арк.", посади та П. І. Б. відповідальної особи апарату суду. Допускається засвідчувати копії документів поаркушно.

З матеріалів виконавчих проваджень № 62464243 та № 62464446 судом встановлено, що копії постанов Погребищенського районного суду Вінницької області від 06.02.2020 року засвідчено у відповідності до вимог Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, що свідчить про їх відповідність в частині правильності завірення, а відтак, дії державного виконавця при відкритті виконавчих проваджень на підставі завірених копій судових рішень є правомірними.

Крім того, позивач вважає, що оскільки у виконавчому документі не зазначено строк пред`явлення його до виконання, державним виконавцем недотримано положень статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", внаслідок чого, протиправно відкрито виконавчі провадження від 03.07.2020 року № № 62464446 та 62464243.

Надаючи правову оцінку доводам позивача, суд зазначає наступне.

Так, частина 1 статті 4 Закону України № 1404-VIII говорить, що у виконавчому документі зазначаються, зокрема, строк пред`явлення рішення до виконання.

Разом з тим, слід вказати, що стаття 303 КУпАП визначає давність виконання постанов про накладення адміністративних стягнень.

Положення цієї Статті встановлює, що не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. В разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги. У разі відстрочки виконання постанови відповідно до статті 301 цього Кодексу перебіг строку давності зупиняється до закінчення строку відстрочки.

Отже, строк пред`явлення виконавчого документу до виконання встановлений законом і не може бути змінений. Тому, відсутність у виконавчому документі відомостей про строк пред`явлення його до виконання, в цьому випадку, не перешкоджає виконавцю самостійно вирішити питання про дотримання стягувачем строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відповідно відкрити виконавче провадження.

Більше того, стаття 283 КУпАП визначає зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення. Тобто, вимоги до постанови по справі про адміністративне правопорушення визначенні у статті 283 КУпАП є обов`язковими та зміст постанови не може містити інших відомостей ніж ті, що зазначені в цій статті.

На переконання суду, в даному випадку, відсутність у виконавчому документі строку пред`явлення, не може слугувати окремою підставою для визнання оскаржених постанов протиправними та їх скасування.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Poland № 30210/96).

Крім того, у пункті 227 рішення у справі «Кудла проти Польщі» Суд вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечувати втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, у якій формі вони закріплені в національному правовому порядку. Отже, дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), пункт 95 та рішення у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява № 30210/96, пункт 157).

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову належить відмовити повністю.

З урахуванням положень ст. 139 КАС України підстави для відшкодування витрат зі сплати судового збору відсутні.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Оратівський районний відділ державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) (вул. Леніна, 107, смт.Оратів, Оратівський район, Вінницька область, ).

Рішення у повному обсязі виготовлено 22.07.2020 року.

Суддя Дончик Віталій Володимирович