Справа № 826/13796/16
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2020-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Командира 300 навчального гвардійського танкового полку 169 навчального гвардійського центру Сухопутних військ Збройних сил України полковника Юркова Анатолія Вікторовича про визнання протиправною відмови,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, Командира 300 навчального гвардійського танкового полку 169 навчального гвардійського центру Сухопутних військ Збройних сил України полковника ОСОБА_2 , в якому просив визнати неправомірною відмову Відповідачів видати наказ про його звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України від 10 листопада 2014 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 травня 2017 року у справі адміністративний позов задовольнити частково.

Визнано протиправною бездіяльність Командира 300 навчального гвардійського танкового полку 169 навчального гвардійського центру Сухопутних військ Збройних сил України полковника Юркова Анатолія Вікторовича щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 10 листопада 2014 року.

В іншій частині адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим рішенням, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

В апеляційній скарзі Міністерство оборони України посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Міністерство оборони України в апеляційній скарзі вказує на те, що під час дії особливого періоду не передбачено звільнення з військової служби військовослужбовців у зв`язку з закінченням строку дії контракту. Також, Відповідач звернув увагу на те, що у межах спірних правовідносин Міністерство оборони України не порушувало прав Позивача, тому що не наділене повноваженнями звільнення військовослужбовців у військових званнях до старшого сержанта.

ОСОБА_1 , Командиром 300 навчального гвардійського танкового полку 169 навчального гвардійського центру Сухопутних військ Збройних сил України полковником Юрковим А.В. відзиви на апеляційну скаргу не подавались.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що Міністерство оборони України в особі Командира 300 навчального гвардійського танкового полку 169 навчального гвардійського центру Сухопутних військ Збройних сил України полковника ОСОБА_2 з одного боку та ОСОБА_1 , солдат-курсант навчальної роти підготовки-перепідготовки та підвищення класної кваліфікації військовослужбовця служби за контрактом рядового складу початкового рівня військової частини НОМЕР_1 , з іншого боку уклали контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 10 листопада 2014 року (далі - контракт).

Відповідно до пункту 3 контракту цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін - на до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Позивач зазначав, що у січні 2016 року у порядку субординації попередив Командира 300 навчального гвардійського танкового полку 169 навчального гвардійського центру Сухопутних військ Збройних сил України полковника ОСОБА_2 про бажання звільнитись із військової служби у зв`язку із закінченням особливого періоду.

27 липня 2016 року Позивач подав рапорт командиру роти вогневої підтримки ОСОБА_3 , в якому просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби у запас відповідно до підпункту ж частини восьмої статті 26 та статті 23 Закону України.

Як стверджував Позивач, Відповідачі відмовили йому у звільненні з військової служби, посилаючись на не закінчення особливого періоду.

Позивач вважає відмову Відповідачів звільнити його з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту неправомірною, виходячи з того, що закінчення строку дії контракту є підставою для його розірвання, а можливість продовження строку дії контракту понад встановлений строк в односторонньому порядку законодавець пов`язує виключно з настанням особливого періоду, однак, станом на момент попередження його про звільнення особливий період не діяв.

Задовольняючи частково адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що момент звернення Позивача із рапортом про звільнення із військової служби, а саме 27 липня 2016 року, особливий період закінчився, тому контракт припинився, у зв`язку із закінченням строку, що є підставою для звільнення із військової служби на підставі пункту а частини шостої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу. Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що поведінка Командира 300 навчального гвардійського танкового полку 169 навчального гвардійського центру Сухопутних військ Збройних сил України полковника ОСОБА_2 щодо не звільнення Позивача із військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту не відповідає нормам Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, тому позовні вимоги у цій частині належить задовольнити часткового, оскільки у справі відсутні докази вчинення Командиром 300 навчального гвардійського танкового полку 169 навчального гвардійського центру Сухопутних військ Збройних сил України полковником ОСОБА_2 дій щодо відмови у звільненні з військової служби, а тому, в даному випадку має місце протиправна бездіяльність.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) обумовлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з частиною 6 статті 2 Закону № 2232-XII до видів військової служби належить, серед іншого, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу.

Відповідно до частини 1статті 4 Закону № 2232-XII Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Згідно зі статтею 19 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Статтею 26 Закону № 2232-XII обумовлено порядок та підстави звільнення з військової служби.

Згідно з пунктом «б» частини другої вказаної статті Закону № 2232-XII звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, проводиться на підставах, передбачених частиною шостою, з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Так, за змістом пункту «а» частини 6 статті 26 Закону № 2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби: у зв`язку із закінченням строку контракту.

Водночас, відповідно до пункту 2 частини 9 статті 23 Закону № 2232-XII, яка визначає строки військової служби, у разі настання особливого періоду, для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Відповідно до частини 8 статті 26 Закону під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці: 1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини: а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку; г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання; ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини: виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері); утримання жінкою (чоловіком) - військовослужбовцем повнолітньої дитини віком до 23 років, яка є інвалідом I чи II групи, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу; необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років; наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; утримання жінкою (чоловіком) - військовослужбовцем дитини - інваліда підгрупи А віком до 18 років, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу; д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань; е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків; є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України; ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону; з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Позивач до жодної із категорій осіб, визначених наведеною нормою Закону № 2232-XII не відноситься.

При цьому, Указ Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» в частині демобілізації не поширюється на правовідносини, що скликалися з Позивачем.

Оскільки особливий період настав під час дії контракту ОСОБА_1 , то в даному випадку застосовуються вимоги частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тобто дія контракту Позивача продовжується понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації.

Так, відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Закон України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-XII) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Згідно з абзацами четвертим - шостим статті 1 Закону № 3543-XII, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Згідно з абзацом четвертим статті 1 Закону № 3543-XII завданням мобілізації є, зокрема, здійснення комплексу заходів, спрямованих на переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Часткову мобілізацію в Україні було оголошено та проведено у декілька етапів, зокрема, Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014 - починаючи з 18 лютого 2014 року по 02 травня 2014 року; Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 06 травня 2014 року № 454/2014 - починаючи з 07 травня 2014 року по 20 червня 2014 року; Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 21 липня 2014 року № 607/2014 - починаючи з 24 липня 2014 року по 06 вересня 2014 року, Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року № 15/2015 - починаючи з 20 січня 2015 року у три черги протягом 210 діб по 17 серпня 2015 року.

Тобто, саме з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17 березня 2014 року) відповідно до положень Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» законодавець пов`язує настання особливого періоду. При цьому, сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію. Закінчення періоду мобілізації, у свою чергу, не є самостійною підставою для припинення особливого періоду та в проміжках між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.

Аналіз змісту визначених статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» понять мобілізації, демобілізації та особливого періоду дає підстави для висновку, що закінчення особливого періоду пов`язане із прийняттям Президентом України рішення про порядок і терміни проведення демобілізації як комплексу дій направлених на усунення наслідків мобілізації. Це безпосередньо випливає із визначеного законом поняття демобілізації, як комплексу заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України.

Настання особливого періоду законодавець пов`язує із моментом оголошення рішення про мобілізацію (загальну чи часткову), або з моментом введення в державі воєнного стану, які є самостійними підставами виникнення та існування особливого періоду, а закінчення особливого періоду пов`язує із закінченням мобілізації, або припиненням воєнного часу і частково періоду після закінчення воєнних дій. Період мобілізації закінчується прийняттям Президентом України окремого рішення про демобілізацію. Помилковим є ототожнення рішення про строк проведення мобілізації (призову) громадян на військову службу із періодом мобілізації, вжитим у статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію».

Видані протягом 2014-2015 року Укази Президента України «Про часткову мобілізацію» встановлюють саме строки проведення мобілізації (призову) громадян на військову службу, а не період мобілізації у розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію».

Відповідно, закінчення встановлених Указами Президента України «Про часткову мобілізацію» строків призову громадян на військову службу не тягне закінчення чи переривання періоду мобілізації і, як наслідок, закінчення дії особливого періоду та не є підставою для закінчення дії контракту.

Так, в умовах триваючого воєнного конфлікту законодавець встановив певні обмеження щодо звільнення військовослужбовців, які проходять службу за контрактом. Зокрема, таким обмеженням є продовження дії контракту на період до оголошення демобілізації.

Таким чином, під час дії особливого періоду звільнення з військової служби військовослужбовців у зв`язку з закінченням строку контракту, не передбачено.

Станом на 27 липня 2016 року (день звернення Позивача із відповідним рапортом) рішення про оголошення демобілізації військовослужбовців, які проходять службу за контрактом, Президентом України не приймалось.

Разом з тим, укази Президента України, які Позивач вважає указами щодо демобілізації, не можуть розглядатися як такі, що завершують дію особливого періоду та не є підставою для закінчення дії контракту Позивача.

Окрім цього, згідно статті 251, пункту 2 статті 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (в редакції із змінами, внесеними згідно з Указом Президента № 417/2015 від 14 липня 2015 року) (далі - Положення), прийнятого на виконання Закону № 2232-XII, в особливий період військовослужбовці проходять військову службу, а військовозобов`язані виконують військовий обов`язок у запасі в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють порядок проходження військової служби в особливий період.

У разі оголошення мобілізації усі військовослужбовці, які перебувають на цей час на військовій службі у Збройних Силах України, звільненню в запас не підлягають, за винятком військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до 16 років (такі військовослужбовці-жінки можуть продовжувати військову службу тільки за власним бажанням). Військовозобов`язані, призвані на збори, продовжують перебувати на зборах до особливого розпорядження відповідних органів військового управління згідно з їх повноваженнями. Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених зі списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення у відставку, в запас у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено таке покарання, у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади.

Отже, норми Положення також пов`язують перебування військовослужбовців на військовій службі саме з моментом оголошення мобілізації, а не з періодом її дії чи проведення.

Таким чином, під час особливого періоду чинним законодавством України не передбачено такої підстави для звільнення з військової служби як «у зв`язку із закінченням строку контракту», разом з тим, військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки контракту» на період до оголошення демобілізації, у зв`язку з чим позовні вимоги Позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що виходячи з правового змісту зазначених положень, в тому числі частини 9 статті 23 Закону № 2232-XII, (пункт 2 частини дев`ятої статті 23 в редакції Законів № 711-VIII від 06 жовтня 2015 року), вбачається, дія контракту продовжується для таких осіб, що проходять службу за контрактом, у випадку настання особливого періоду.

Тобто, законом врегульований часовий період на який розповсюджується дія внесених змін до цієї статті, а саме він розповсюджується не лише на тих осіб, які уклали контракт під час дії такої правової норми, але ж і на тих військовослужбовців, які укладали контракт ще до внесених змін. Це витікає із самої конструкції норми, в якій чітко зазначено про продовження дії контракту, тобто який вже був укладений (вже існував) в тому числі і раніше.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 823/195/16 (адміністративне провадження № К/9901/19922/18).

Колегія суддів звертає увагу на пункт 6 Контракту від 10 листопада 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі Командира 300 навчального гвардійського танкового полку 169 навчального гвардійського центру Сухопутних військ Збройних сил України полковником Юрковив А.В. яким визначено, що при вирішенні питань, не передбачених Контрактом, сторони керуються вимогами законів та інших нормативно-правових актів.

В даному випадку питання щодо продовження дії контракту в період особливого стану не було врегульовано контрактом, тому враховуючи, в тому числі п. 6 цього Контракту, при вирішенні спірних питань не врегульованих контрактом слід керуватися вимогами законів та інших нормативно-правових актів, що існують на момент дії контракту.

Отже, враховуючи обставини справи, що розглядається, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про часткове задоволення адміністративного позову, оскільки демобілізація не була оголошена Президентом України відносно військовослужбовців за контрактом, підстави для звільнення Позивача з військової служби, - відсутні.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглянувши доводи Міністерства оборони України викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині задоволених позовних вимог скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 травня 2017 року в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Командира 300 навчального гвардійського танкового полку 169 навчального гвардійського центру Сухопутних військ Збройних сил України полковника Юркова Анатолія Вікторовича щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку із закінченням строку дії контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 10 листопада 2014 року скасувати, та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Командира 300 навчального гвардійського танкового полку 169 навчального гвардійського центру Сухопутних військ Збройних сил України полковника Юркова Анатолія Вікторовича про визнання протиправною відмови відмовити.

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко