Справа № 320/2887/20
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2020-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2020 року № 320/2887/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Лисенко В.І.,

при секретарі судового засідання Лубянській Д.С.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Рибченко Н.М.,

представника відповідача - Леошко Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДПС у Київській області, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 14.01.2020 №, №, №.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення, ухвалені на підставі акта перевірки, який не містить належних і обґрунтованих нормами податкового законодавства доводів про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу у 2017 та 2018 роках, систематизованого викладу фактів порушень норм податкового, валютного та іншого законодавства, а його зміст полягає у самостійному математичному розрахунку витрат позивача, який не ґрунтується на відомостях первинних документів платника податків. Зокрема, відповідачем протиправно не враховано дані податкових декларацій платника єдиного податку-фізичної особи підприємця за 2017-2018р. і дані Витягу з реєстру платників єдиного податку.

Крім того, на думку позивача, відповідач не мав права встановлювати у акті перевірки, що позивач не є платником єдиного податку, так як реєстрація позивача як платника єдиного податку 3 групи на час перевірки не була анульована у встановленому порядку.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову, з тих підстав, що ФОП ОСОБА_2 в порушення п.п. 298.1.4 п. 298.1 ст. 298 ПК України неправомірно перебував на спрощеній системі оподаткування у періоді з 01.07.2017 по 31.12.2018. Тому, донарахування суми податкового зобов`язання позивачу було здійснено правомірно.

Ухвалою суду від 06.04.2020 відкрито спрощене провадження в даній адміністративній справі та призначено судове засідання на 28.04.2020.

У судове засідання, призначене на 06.07.2019, прибули позивач, представник позивача та представник відповідача. Позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити, представник відповідача адміністративний позов не визнав, наполягав на відмові в його задоволенні.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрований у виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради з 20.05.1997 як фізична особа-підприємець, про що свідчить свідоцтво про державну реєстрацію серії НОМЕР_2 номер запису про державну реєстрацію 1010549 та перебуває на податковому обліку з 20 травня 1997 року.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, видами господарської діяльності фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 за КВЕД 2010 є: код КВЕД 49.41 - вантажний автомобільний транспорт (основний); код КВЕД 52.29 - інша допоміжна діяльність у сфері транспорт); код КВЕД 68.20 - падання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; код КВЕД 77.12 - надання в оренду вантажних автомобілів.

На підставі Наказу від 04.11.2019 №534 про проведення документальної планової виїзної перевірки фінансово-господарської діяльності з питань дотримання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вимог податкового, валютного та іншого законодавства та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 посадовими особами ГУ ДФС у Київській області здійснено планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

У ході перевірки встановлено, що ФОП ОСОБА_1 в період з 01.01.2017 по 30.06.2017 перебував на загальній системі оподаткування та був платником: податку з доходів фізичних осіб - підприємницької діяльності, військового збору, податку з доходів фізичних осіб з найманих працівників, податку на додану вартість та єдиного внеску з найманих працівників, в період 01.07.2017 по 31.12.2018 перебував на спрощеній системі оподаткування.

За результатами перевірки складено акт від 04.12.2019 №276/10-36-33-04/.

Встановивши у Акті перевірки, що позивач у період з 01.01.2017р. по 31.06.2017р. перебував на загальній системі оподаткування, а з 01.07.2017 по 31.12.2018 був платником єдиного податку, відповідач дійшов висновку про неправомірність перебування позивача на спрощеній системі оподаткування та здійснив нарахування витрат та розрахунок чистого доходу у період з 01.01.2017 по 31.12.2018 як для платника податків, що перебуває на загальній системі оподаткування.

Зокрема, в Акті перевірки посадові особи контролюючого органу зазначили про те, що перевіркою правильності віднесення вартості витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, які відображені у декларації за 2017 та 2018 року, з даними про суми витрат, визначеними в ході перевірки, встановлено завищення суми валових витрат на загальну суму 597984,02 грн., у тому числі за 2017 рік на суму 399091,58 грн., за 2018 рік на суму - 198892,44 грн. за рахунок того, що до валових витрат віднесені витрати з проведення технічного огляду, обслуговування і ремонту транспортних засобів, які є власністю фізичної особи ОСОБА_3 , витрати на юридичні послуги та витрати на відрядження протягом 2018 року.

Також, в акті перевірки зазначено про те, що ФОП ОСОБА_3 в порушення вимог податкового законодавства не було подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2018 рік.

Згідно висновку Акта перевірки, плановою документальною виїзною перевіркою встановлені порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог податкового законодавства, а саме:

- пп. 49.18.5 п. 49.18 ст.49, п. 177.11 ст. 177 Податкового кодексу України в частині не подання декларації про майновий стан та доходи за 2018 рік;

- п. 167.1 ст. 167, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України в частині заниження суми чистого доходу за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 на загальну суму 1023573,55 грн. без ПДВ, в т.ч. за 2017 р. в сумі 460390,67 грн. без ПДВ та за 2018 р. в сумі 563182,88 грн. без ПДВ, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на суму 184243,24грн., в т.ч. за 2017р. в сумі 82870,32грн. та за 2018р. в сумі 101372,92грн.;

- п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положень Податкового кодексу України в частині заниження чистого оподатковуваного доходу за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 на загальну суму 1023573,55 грн. без ПДВ, в т.ч. за 2017 р. в сумі 460390,67 грн. без ПДВ та за 2018 р. в сумі 563182,88 грн. без ПДВ, що призвело до заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності в сумі 15353,60 грн., в т. ч. за 2017р. в сумі 6905,86грн. та за 2018р. в сумі 8447,74 грн.

На підставі Акта перевірки ГУ ДПС у Київській області було прийнято податкові повідомлення-рішення від 14.01.2020 №, №, №, що надійшли на адресу позивача 18.01.2019 рекомендованим листом №635.

Згідно податкового повідомлення-рішення форми № від 14 січня 2020 року ГУ ДПС у Київській області було встановлено порушення позивачем пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України та на п. 120.1 ст.120 Податкового кодексу України застосував штрафні санкції (фінансові) санкції (штрафи) у сумі сто сімдесят гривень 00 копійок за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування.

Податковим повідомленням-рішенням від 14.01.2020р. № позивачу було збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 276 364,86 грн., з яких за податковим зобов`язанням на суму 184 243,24 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 92 121,62 грн.

Податковим повідомленням-рішенням від 14.01.2020 №, позивачу було збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 23 030,40 грн., з яких за податковим зобов`язанням на суму 15 353.60 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 7 676,80 грн.

Позивач оскаржив отримані податкові повідомлення - рішення від 14.01.2020 №, №, № до контролюючого органу вищого рівня - Державної податкової служби України шляхом направлення скарги №1 від 20.01.2020р.

23 березня 2020 року позивач отримав Рішення про результати розгляду скарги №9892/6/99-00-08-05-04-06 від 18.03.2020р., яким Державна податкова служба України залишила без змін податкові повідомлення - рішення від 14.01.2020 №, №, №, а скаргу ФОП ОСОБА_4 - без задоволення.

Не погоджуючись із прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами спору, суд звертає увагу на наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства є Податковий Кодекс України.

Суд звертає увагу, що визначальною обставиною, що підлягає встановленню для правильного вирішення даного спору по суті, є той факт, за яким порядком слід було нараховувати позивачу податкові зобов`язання, загальним чи спрощеним.

Зокрема, статтями 9,10 ПК України визначено перелік загальнодержавних податків і зборів, що справляються із платників податків на загальних підставах.

У той час як статтею 11 ПК України, законодавцем передбачено можливість застосування спеціальних податкових режимів.

Так, Главою 1 Розділу XIV"Спеціальні податкові режими" встановлено механізм застосування платниками податків спрощеної системи оподаткування.

Згідно з п.п. 291.2, 291.3 ст. 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - це особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Застосування спрощеної системи оподаткування фактично є одним із видів пільгового оподаткування господарської діяльності. Податковим кодексом України встановлено коло осіб, на яких розповсюджується вказана норма.

Юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Зокрема, згідно із п. 291.4 ст. 291 ПК України, платниками єдиного податку третьої групи можуть бути фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 5000000 гривень.

У підпункті 298.1.4. пункту 298.1 статті 298 ПК України визначено, що суб`єкт господарювання, який є платником інших податків і зборів відповідно до норм цього Кодексу, може прийняти рішення про перехід на спрощену систему оподаткування шляхом подання заяви до контролюючого органу не пізніше ніж за 15 календарних днів до початку наступного календарного кварталу. Такий суб`єкт господарювання може здійснити перехід на спрощену систему оподаткування один раз протягом календарного року.

Перехід на спрощену систему оподаткування суб`єкта господарювання, зазначеного в абзаці першому цього підпункту, може бути здійснений за умови, якщо протягом календарного року, що передує періоду переходу на спрощену систему оподаткування, суб`єктом господарювання дотримано вимоги, встановлені в пункті 291.4 статті 291 цього Кодексу.

Форма розрахунку доходу за попередній календарний рік, що передує року переходу на спрощену систему оподаткування, затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Отже, формула розрахунку доходу в цілях переходу на спрощену систему оподаткування встановлюється спеціально для зазначених цілей.

Пунктом 294.1 статті 294 Податкового кодексу України встановлено, що податковим (звітним) періодом для платників єдиного податку першої, другої та четвертої груп є календарний рік. Податковим (звітним) періодом для платників єдиного податку третьої групи є календарний квартал.

Відповідно до п.294.3 ст. 2.94 Податкового кодексу України для суб`єктів господарювання, які перейшли на сплату єдиного податку із сплати інших податків і зборів, встановлених цим Кодексом, перший податковий (звітний) період починається з першого числа місяця, що настає за наступним податковим (звітним) кварталом, у якому особу зареєстровано платником єдиного податку, і закінчується останнім календарним днем останнього місяця такого періоду.

Пунктом 296.1 статті 296 Податкового кодексу України законодавець встановив, що платники єдиного податку першої - третьої груп ведуть облік у порядку, визначеному підпунктами 296.1.1-296.1.3 цього пункту.

Згідно з пп. 296.1.2 та 296.1.3 п. 296.1 ст. 296 Податкового кодексу України встановлено, що платники єдиного податку третьої групи (фізичні особи - підприємці), які є платниками податку на додану вартість, ведуть облік доходів та витрат за формою та в порядку, що встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Для реєстрації Книги обліку доходів та витрат такі платники єдиного податку подають до контролюючого органу за місцем обліку примірник Книги. Платники єдиного податку третьої групи (юридичні особи) використовують дані спрощеного бухгалтерського обліку щодо доходів та витрат з урахуванням положень пунктів 44.2, 44.3 статті 44 цього Кодексу.

Відповідно до п. 296.3 ст. 296 Податкового кодексу України платники єдиного податку третьої групи подають до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку у строки, встановлені для квартального податкового (звітного) періоду.

В абзаці другому пункту 294.1 статті 294 Податкового кодексу України визначено, що податковим (звітним) періодом для платників єдиного податку третьої групи є календарний квартал.

Відповідно до вищевказаних норм, з моменту переходу на спрощену систему оподаткування, у позивача виник обов`язок щодо ведення податкового обліку та подання податкової декларацій відповідно до норм, що встановлюють права та обов`язки для платників податків, що використовують спрощену систему оподаткування.

Водночас, статтею 177 ПК України врегульовано порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування. А вимоги щодо податкової звідності для фізичних осіб-підприємців, що перебувають на загальній системі оподаткування встановлено підпунктом 49.18.5 пункту 49.18 ст. 49 ПК України.

Суд звертає увагу, що пп. 165.1.36 п. 165.1 ст. 165 ПК України визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи, як дохід фізичної особи - підприємця, з якого сплачується єдиний податок згідно із спрощеною системою оподаткування відповідно до цього Кодексу.

Разом із тим, пунктом 297.1 статті 297 ПК України передбачено, що платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на доходи фізичних осіб у частині доходів (об`єкта оподаткування), що отримані в результаті господарської діяльності платника єдиного податку першої - четвертої групи (фізичної особи) та оподатковані згідно з цією главою.

Отже, на підставі системного аналізу наведених норм, можна зробити висновок, що у разі застосування платником податку спрощеної системи оподаткування, виключається обов`язок останнього розраховувати та сплачувати податок на доходи фізичних осіб, що отримані в результаті господарської діяльності.

Пунктами першим та другим статті 299 Податкового кодексу України встановлено, що реєстрація суб`єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, веде реєстр платників єдиного податку, в якому міститься інформація про осіб, зареєстрованих платниками єдиного податку.

Пунктом 299.10 статті 299 Податкового кодексу України законодавець встановив, що реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу.

У разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.

Аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у встановлених законом випадках. При цьому, прийняття контролюючим органом рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку можливе лише на підставі проведеної документальної перевірки відповідного платника податку та встановлених в ході останньої порушень, відповідно до яких платник податків не може перебувати на спрощеній системі оподаткування.

Позивач у своїй позовній заяві наголошував на тому, що він не отримував рішення контролюючого органу про анулювання його реєстрації як платника єдиного податку та про виключення його з реєстру платників єдиного податку, відтак відповідач неправомірно здійснював перевірку дотримання вимог податкового законодавства, що встановлені для платників податків, що перебувають на загальній системі оподаткування.

Суд погоджується з такими доводами позивача, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та убачається із матеріалів справи, перевірка господарської діяльності позивача охоплювала період із 01.01.2017 по 31.12.2018.

У той же час, у пп. 1.17.1 п. 1.17 p. II Акта перевірки контролюючим органом встановлено та не заперечувалося сторонами, що ФОП ОСОБА_3 в період з 01.01.2017р. по 30.06.2017р. перебував на загальній системі оподаткування та був платником податку на доходи фізичних осіб, військового збору, податку на додану вартість та єдиного внеску з найманих працівників, а в період з 01.07.2017р. по 31.12.2018р. перебував на спрощеній системі оподаткування.

Згідно Витягу з реєстру платників єдиного податку від 20.01.2020 №089, позивач здійснив перехід на спрощену систему оподаткування із 01.07.2020, та станом на 20.01.2020 реєстрацію ФОП ОСОБА_1 платником єдиного податку анульовано не було.

Як свідчать матеріали справи, за період, що охоплювався перевіркою, позивачем було подано до ГУ ДФС у Київській області (м. Біла Церква) наступні податкові декларації:

- податкова декларація про майновий стан і доходи за 2017 рік від 12.01.2018;

- податкова декларація платника єдиного податку-фізичної особи підприємця за три квартали 2017 року від 17.10.2017;

- податкова декларація платника єдиного податку-фізичної особи підприємця за 2017 рік від 12.01.2018;

- податкова декларація платника єдиного податку-фізичної особи підприємця за І квартал 2018 року від 25.04.2018;

- податкова декларація платника єдиного податку-фізичної особи підприємця за півріччя 2018 року від 31.07.2018;

- податкова декларація платника єдиного податку-фізичної особи підприємця за три квартали 2018 року від 02.11.2018 р. ;

- податкова декларація платника єдиного податку-фізичної особи підприємця за 2018 рік від 05.02.2019.

Усі вказані декларації було прийнято відповідачем, що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями форми №2.

Разом із тим, під час перевірки відповідач дійшов висновку про те, що з 01.07.2017 анульовується реєстрація позивача як платника єдиного податку та з цієї ж дати він є платником інших податків та зборів, встановлених податковим кодексом України для фізичних осіб-підприємців. Вказаний висновок міститься у пункті 2.1. акту перевірки.

Враховуючи вказану обставину, податковим органом здійснено перевірку дотримання позивачем вимог податкового законодавства, що застосовується до платників податків, що перебувають на загальній системі оподаткування за весь період, що охоплювався перевіркою.

Суд критично ставиться до таких дій відповідача, з огляду на наступне.

Так, порядок визначення доходу платників єдиного податку та платників податку на доходи фізичних осіб врегульовано різними нормами Податкового кодексу України.

Зокрема, Пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України визначено, що об`єктом оподаткування с чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця, а згідно пп. 1 п. 292.1 ст. 292 Податкового кодексу України доходом платника єдиного податку є для фізичної особи - підприємця - дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті.

Відповідно, механізм визначення об`єкта оподаткування не є тотожним для платників податків, що обрали спрощену систему оподаткування та оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування.

Враховуючи той факт, що на час перевірки свідоцтво платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 у встановленому законом порядку анульовано не було, у контролюючого органу були відсутні підстави здійснювати перевірку правильності визначення валового доходу та витрат, безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу, оскільки такий порядок визначення доходу, що підлягає оподаткуванню, не передбачено для платників єдиного податку.

Вказаний висновок стосується й порушення позивачем вимог закону щодо подання податкової звітності, встановлених пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 ПК України, адже зазначена норма не підлягає застосуванню щодо ведення податкового обліку та звітності платниками єдиного податку третьої групи.

Водночас, суд звертає увагу, що висновок відповідача у пп. 2.1 п. 2 Акту перевірки, що "реєстрація платником єдиного податку третьої групи ФОП ОСОБА_1 анульовується з 01.07.2017 року та з зазначеної дати ФОП ОСОБА_1 є платником інших податків і зборів, встановлених Податковим Кодексом України для фізичних осіб - підприємців" не є рішенням контролюючого органу про анулювання реєстрації платника єдиного податку у розумінні пункту 299.11 статті 299 ПК України.

Як свідчать матеріали справи, податковим органом прийнято рішення про анулуювання свідоцтва платника єдиного податку № 67/10-36-50-05/3 уже після проведення перевірки - 24.06.2020, під час розгляду даної справи судом.

Представник відповідача у судовому засіданні наголошував на тому, що підставою для висновку про невідповідність позивача критеріям платника єдиного податку 3 групи слугувала податкова декларація про майновий стан і доходи позивача за 2016 рік.

Однак, суд відхиляє такі доводи відповідача, з огляду на те, що перевіряти відповідність позивача критеріям платника єдиного податку, зокрема й попередні його декларації за 2016 рік необхідно було під час розгляду його заяви про перехід на спрощену систему оподаткування, а не під час перевірки його податкових зобов`язань, коли він уже був зареєстрований платником єдиного податку та виконував свої податкові зобов`язання за спрощеною системою.

Суд також звертає увагу, що період діяльності позивача за 2016 рік не охоплювався перевіркою згідно наказу відповідача №534 від 04.11.2019, що також вказує на безпідставність посилання відповідача на податкову декларацію за 2016 рік та відповідно висновків, викладених у акті від 04.12.2019.

Враховуючи той факт, що у період із 01.07.2017 по 31.12.2018 та на час проведення перевірки ФОП ОСОБА_1 був зареєстрований платником єдиного податку 3 групи та при визначенні доходу керувався нормами п 292.1 ст 292 ПК України, підстави для розрахунку чистого оподатковуваного доходу, отриманого фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності за статтею 177 ПК України були відстуні.

Також, у позивача був відсутній обов`язок ведення податкового обліку та звітності на загальних підставах, адже вся податкова звітність подавалася згідно вимог, встановлених для платників єдиного податку та приймалася відповідачем.

Тому, відповідач протиправно здійснив розрахунок суми чистого оподатковуваного доходу у порядку розрахунку різниці між загальним оподатковуваним доходом і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю позивача за період, у якому такий порядок доходу мав здійснюватися за іншими правилами.

Зокрема, й питання включення витрат з проведення технічного огляду, обслуговування і ремонту транспортних засобів, витрат на юридичні послуги та витрат на відрядження не вирішується при визначенні доходу, що підлягає оподаткуванню для платників єдиного податку.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що податкові повідомлення-рішення від 14.01.2020 №, № є протиправними та підлягають скасванню.

Що стосується податкового повідомлення-рішення № від 14.01.2020, суд зазначає наступне.

Пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлено військовий збір.

Підпунктом 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу (загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід фізичної особи).

Згідно абз. 1 пп. 1.7 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, звільняються від оподаткування збором доходи, що згідно з розділом IV Кодексу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою), крім доходів, зазначених у підпунктах 165.1.2, 165.1.18, 165.1.25, 165.1.51, 165.1.52 пункту 165.1 статті 165 Кодексу.

Оскільки пп. 165.1.36 п. 165.1 статті 165 ПК України встановлено що, дохід фізичної особи - підприємця, з якого сплачується єдиний податок згідно із спрощеною системою оподаткування, не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, то, відповідно, категорія осіб, які знаходяться на спрощеній системі оподаткування, звільняються від нарахування та сплати військового збору.

Враховуючи також той факт, що розрахунок контролюючого органу про заниження позивачем сум чистого оподатковуваного доходу за 2017-2018 роки є помилковим, що, у свою чергу, стало підставою для нарахування бази оподаткування військовим збором, податкове повідомлення - рішення від 14.01.2020 № є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду належних і достатніх доказів, які у певній мірі спростовували твердження позивача, а відтак, не довів правомірність оскаржуваних рішень.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, положень проаналізованого законодавства, наявних у матеріалах справи доказів та встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 4493,48 грн. (платіжне доручення від 23.03.2020 №875 (а.с. 37). Крім того, позивач звернувся із клопотанням стягнути з відповідача витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги у розмірі 20 000,00 грн.

Статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої).

Згідно статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина перша). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга). Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята).

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинились.

Суд наголошує, що стаття 134 Кодексу адміністративного судочинства України не виключає права суду перевіряти дотримання позивачем вимог частини п`ятої статті 134 щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

У постанові Верховного Суду у справі № 810/3806/18 від 17.09.2019 р. міститься правова позиція, згідно якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії», заява № 34884/97, п.30). У пункті 269 рішення у цій справі Судом зазначено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Судом встановлено, що у матеріалах справи на підтвердження понесених витраг на послуги адвоката містяться: Договір про надання правничої допомоги №7 від 21.01.2020, платіжне доручення №874 від 23.03.2020, Акт виконаних робіт від 23.03.2020, розрахунок правової допомоги від 23.03.2020.

Дослідивши надані позивачем документи та враховуючи наведені норми права, суд дійшов висновку, що розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на оплату послуг адвоката в даному не є співмірним витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, та ціні позову, тому клопотання позивача підлягає частковому задоволенню.

Суд враховує категорію та складність справи, зміст позовних вимог, кількість процесуальних дій та проведених судових засідань, наданих до суду документів та приходить до висновку, що на користь позивача слід присудити судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань, призначених для Головного управління ДПС у Київській області.

Разом із тим, на користь позивача слід присудити судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 4493,48 грн. за рахунок бюджетних асигнувань, призначених для Головного управління ДПС у Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 14.01.2020 №, №, №.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області () на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 4493 (чотири тисячі чотириста дев`яносто три) грн. 48 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області () на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лисенко В.І.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 21 липня 2020 р.