Справа № 520/2875/2020
Суддя: Рубан В.В.
Дата ухвалення: 2020-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2020 р. № 520/2875/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Рубан В.В.,

за участі

секретаря судового засідання - Абояна І.І.,

представника позивача - Пономаренко Г.О.,

представника відповідача - Гусаченко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Держпраці в Харківській області (61022, м.Харків, вул. Алчевських, 40, ) про скасування припису,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці в Харківській області, в якому просить суд скасувати припис про усунення порушень законодавства про зайнятість населення, зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю №20-01-4300/0201-0875 від 20.02.2020, винесений ГУ Держпраці у Харківській області щодо ФОП ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що припис про усунення порушень законодавства про зайнятість населення, зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю №20-01-4300/0201-0875 від 20.02.2020 є безпідставним та незаконним, а тому підлягає скасуванню.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні та відзиві на позовну заяву, не погодився з позовними вимогами, просив відмовити у їх задоволенні, зазначив, що відповідачем проведений захід державного контролю у формі планової перевірки додержання законодавства у сферах зайнятості населення, зайнятості та працевлаштування осіб з інвалідністю ФОП ОСОБА_1 із дотриманням норм чинного законодавства України, за результатами якого складено акт перевірки та припис. Під час реалізації контрольних повноважень посадовими особами Головного управління Держпраці у Харківській області встановлені порушення ФОП ОСОБА_1 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні". Зазначено, що позивач виконав вимоги припису №20-01-4300/0201-0875 від 20.02.2020, про що повідомив відповідача листом від 16.03.2020 року та надав підтверджуючі документи.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на наведені у письмовому відзиві на позов обставини.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що у період з 10 по 21 лютого 2020 на підставі наказу від 21.01.2020 № 162 та направлення на перевірку № 03.01-03/311 від 21.01.2020 фахівцями відповідача проведено планову перевірку додержання суб`єктом господарювання, фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 законодавства у сферах зайнятості населення, зайнятості та працевлаштування осіб з інвалідністю, за результатами якого складено акт № 20-01-4300/0201 від 20.02.2020.

Відповідно до висновків вказаного акту встановлено порушення, статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» в частині невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Порушення, встановлені актом перевірки, стали підставою для винесення припису про усунення порушень законодавства про зайнятість населення, зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю № 20-01-4300/0201-0875 від 20.02.2020.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» №875-XII (далі Закон № 875-ХІІ) підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Положеннями частини першої частини другої статті 19 Закону України №875-XII підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Частиною дев`ятою статті 19 Закону України №875-XII передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю.

Отже, підприємства, установи та організації, які використовують найману працю наділені обов`язком виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством; надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, та відповідно звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Долученими до матеріалів справи документами підтверджено, що згідно звіту форми №10 ПН про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 рік середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу позивача фактично склала 24 особу, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність фактично склала 0 осіб, тоді як відповідно до вимог частини першої статті 19 Закону Україні №875-XII кількість осіб з інвалідністю штатних працівників , які повинні працювати на робочих місцях позивача повинна становити - 1 особу.

З копій звітів позивача форми №3-ПН вбачається, що протягом 2019 року позивачем регулярно подавалися до Харківського обласного центру зайнятості звіти про наявність вакансій та інформацію про попит на робочу силу (вакансій), у яких відображено наявність вакансій із зазначенням працевлаштування особи з інвалідністю.

Тобто, позивачем створено робоче місце для працевлаштування особи з інвалідністю та проінформовано уповноважений органи про наявність вільних робочих місці на підприємстві та потребу у направленні йому центром зайнятості інвалідів для працевлаштування.

Доказів того, що позивач відмовив у працевлаштуванні особи з інвалідністю за направленням центру зайнятості, так і особі, яка самостійно шукала роботу, відповідачем суду не надано.

Стосовно посилань відповідача, що виконанням нормативу є саме працевлаштування особи з інвалідністю (укладення трудового договору), як підстави відмови у задоволенні позовних вимог, суд зазначає наступне.

Визначення працевлаштування наведено у п.15 ч.1 ст.1 Закону України «Про зайнятість населення» відповідно до якого працевлаштування - комплекс правових, економічних та організаційних заходів, спрямованих на забезпечення реалізації права особи на працю.

Отже, за своєю природою працевлаштування розглядається у широкому значенні, що об`єднує всі форми трудової діяльності, які не суперечать законодавству, та вузькому значенні, як форма трудової діяльності, які встановлюються при сприянні органів держави або недержавних організацій на основі ліцензування.

Відповідно, працевлаштування у вузькому значенні включає в себе дві стадії - звернення до центру зайнятості, самостійний пошук роботи (перша стадія) та укладення трудового договору (друга стадія) .

Положеннями частини першої статті 18 Закону України №875-ХII передбачено, що забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Суд звертає увагу на те, що нормами статті 18 Закону України №875-ХII не встановлено правил, за якими підприємство зобов`язане самостійно здійснювати пошук осіб з інвалідністю для їх працевлаштування на своєму підприємстві, тоді як згідно положень частини першої статті 18 Закону України №875-ХII державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що обов`язок зі створення робочих місць для інвалідів, інформування підприємством уповноважених органів щодо наявності на підприємстві робочих місць для працевлаштування осіб, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, не супроводжується обов`язком підприємства займатися пошуком осіб з інвалідністю для їх працевлаштування на створених робочих місцях.

До обов`язків роботодавців з приводу забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю у силу приписів ч.3 ст.17, ч.1 ст.18, ч.ч. 2, 3, 5 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» віднесено укладання трудового договору з особою з інвалідністю, яка самостійно звернулася до роботодавця або направлена до нього державною службою зайнятості.

Отже, відсутність такого направлення чи самостійного звернення особи з інвалідністю на підприємство з питань працевлаштування (укладення трудової угоди) виключає наявність порушення вимог чинного законодавства у сфері соціального захисту осіб з інвалідністю внаслідок відсутності працевлаштування останніх.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновків про те, що позивач не допускав порушень вимог чинного законодавства про зайнятість, а тому у відповідача відсутні підстави для прийняття оскаржуваного припису, оскільки відповідач у 2019 році здійснив всі передбачені чинним законодавством заходи щодо створення умов для працевлаштування інвалідів та вжив заходів щодо інформування належного органу про наявну можливість працевлаштування інвалідів на підприємстві відповідача.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Судові вимоги підлягають розподілу відповідно до ст.139 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати припис Головного управління Держпраці в Харківській області про усунення порушень законодавства про зайнятість населення, зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю №20-01-4300/0201-0875 від 20.02.2020 року.

Стягнути з Головного управління Держпраці в Харківській області (61022, м.Харків, вул. Алчевських, 40, ) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 21.07.2020 року.

Суддя Рубан В.В.