Справа № 826/14301/16
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2020 року м. Київ № 826/14301/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Державної архітектурно-будівельної інспекції України Міністерство культури України, Київська міська державна адміністрація, Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_2 , Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА)
про визнання протиправним та скасування дозволу
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - Чорній Д.О.;

представник відповідача - Косинська О.М.;

представник Департаменту ДАБІ - Ткаленко А.В.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) подав на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва позов до Державної архітектурно-будівельної інспекції України (надалі - відповідач або ДАБІ України), треті особи: Міністерство культури України, Київська міська державна адміністрація, Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_2 , Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати дозвіл від 11.12.2015 № ІV 56.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.09.2016 (суддя Огурцов О.П.) відкрито провадження у даній справі.

Розпорядженням від 10.10.2017 № 4531 "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ», згідно з пунктом 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 №30 (у редакції рішення Ради суддів України від 02.04.2015 № 25), адміністративну справу № 826/14301/16 повторно розподілено на суддю Власенкову О.О.

Відповідно до розпорядження від 29.05.2018 № 842 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ", згідно з пунктом 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, адміністративну справу № 826/14301/16 повторно розподілено на суддю Пащенка К.С.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.06.2018 (суддя Пащенко К.С.) справу прийнято до свого провадження, постановлено розглядати справу у порядку загального позовного провадження, призначено справу до розгляду у підготовче засідання на 18.07.2018.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.07.2018 закрито підготовче провадження, постановлено перейти до розгляду справи по суті.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.09.2018 витребувано у Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та ОСОБА_2 належним чином завірені копії дозволу на виконання будівельних робіт від 10.12.2015 № ІV 56.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.10.2018 витребувано у ОСОБА_2 оригінал дозволу на виконання будівельних робіт від 10.12.2015 № ІV 56.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.12.2018 застосовано заходи процесуального примусу шляхом тимчасового вилучення доказів, вилучено у ОСОБА_2 оригінал дозволу на виконання будівельних робіт від 10.12.2015 № ІV 56.

26.06.2019 до канцелярії Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов лист від Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про результати виконання ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.12.2018.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.07.2019 справу до розгляду у судовому засіданні на 01.08.2019.

Вказаного дня судом оголошено перерву в судовому засіданні, справу призначено до судового розгляду на 19.09.2019.

Цієї дати судом оголошено перерву в судовому засіданні, справу призначено до судового розгляду на 07.11.2019.

Призначеного дня судом оголошено перерву в судовому засіданні, справу призначено до судового розгляду на 14.11.2019.

В цей день суд, враховуючи клопотання позивача та зважаючи на неявку сторін у судове засідання, ухвалив перейти до стадії письмового провадження на підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що дозвіл на виконання будівельних робіт від 11.12.2015 № ІV 56 був виданий ОСОБА_2 на підставі неповного комплекту документів, а також документів, які містили неточну та викривлену інформацію, та без дотримання установленої чинним законодавством процедури узгодження, що призвело до порушення прав позивача та інших співвласників житлового будинку по АДРЕСА_1 .

При цьому позивач зазначає, що вказаний будинок є пам`яткою архітектури та взятий на облік як нововиявлений об`єкт культурної спадщини, який розташований в Центральному історичному ареалі міста Києва, але не зважаючи на це, відповідач при видачі спірного дозволу не перевірив наявності відповідного погодження центрального органу виконавчої влади, який реалізує політику у сфері охорони культурної спадщини, а саме Міністерства культури України.

Позивач вважає, що законодавством взагалі не передбачено здійснення реставрації квартири, а визначено порядок отримання дозволу на проведення реставрації будинку, для проведення якої необхідним є отримання згоди співвласників відповідного будинку, яка не надавалася ОСОБА_2 для реставрації та/або проведення будь-яких робіт щодо будинку по АДРЕСА_1 .

Також позивач відмічає, що вказаний будинок належить до ІІІ категорії складності об`єктів будівництва, а дозвіл видано на об`єкт IV категорії складності.

Крім того позивач стверджує, що ОСОБА_2 фактично здійснюються не реставраційні роботи, а підкоп капітальних стін та фундаменту житлового будинку з метою збільшення житлової площі за рахунок підземного приміщення.

Відповідачем подано заперечення та, у наступному, відзив на позовну заяву, в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог та стверджує, що для отримання оскаржуваного позивачем дозволу від 11.12.2015 № ІV 56 ОСОБА_2 було подано повний пакет документів, передбачених чинним законодавством, а також наполягає на тому, що об`єкт, на який видано зазначений дозвіл відноситься до IV категорії складності, оскільки є культурною спадщиною місцевого значення.

Третя особа - Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) подав заперечення на позов, в яких наполягає на тому, що відповідач при видачі спірного дозволу діяв на підставі та в межах наданих йому повноважень у спосіб, визначений чинним законодавством, та зазначає що на теперішній час ОСОБА_2 видано сертифікат щодо готовності відповідного об`єкта до експлуатації.

Третя особа - ОСОБА_2 подала письмові пояснення, в яких зазначає, що оскаржуваний позивачем дозвіл є індивідуальним актом, який вичерпав свою дію, оскільки відповідні будівельні роботи вже завершені.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 зареєстрований та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_1

Будинок АДРЕСА_1 є багатоквартирними житловим будинком та «Будинком прибутковим, 1905-1906 рр.».

На підставі наказу ГУ охорони культурної спадщини від 10.06.2011 № 10/34-11 зазначений будинок віднесено до щойновиявлених об`єктів культурної спадщини за видом «архітектура та містобудування», що розташований в Центральному історичному ареалі міста Києва.

ТОВ «ТАМ «Ю.Бородкін» для приміщення АДРЕСА_1 на замовлення ОСОБА_2 на підставі договору на виконання проектних робіт від 20.05.2014 № 196 було розроблено проект реставрації, який погоджено листом Департаменту культури виконавчого органу КМР (КМДА) від 06.10.2015 № 060-5347.

09.12.2015 ДП «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» складно експертний звіт № 126/15 щодо розгляду проектної документації по проекту «Будинок прибутковий, 1905-1906 рр.» Реставрація приміщення АДРЕСА_1».

11.12.2015 ДАБІ України видано ОСОБА_2 дозвіл на виконання будівельних робіт № ІV 56 на реставрацію приміщення АДРЕСА_1 .

У вказаному дозволі зазначено, що відповідний будинок є «Будинком прибутковим, 1905-1906 рр.», визначено ІV категорію складності об`єкта, щодо якого він виданий, генерального підрядника, код об`єкта будівництва, розробника проектної документації, результати експертизи, осіб, відповідальних за виконання робіт, авторський і технічний нагляд.

На момент видачі ОСОБА_2 вищевказаного дозволу № ІV 56 будинок за адресою: АДРЕСА_1 та/або його конкретні приміщення (квартири) до нежитлового фонду не переводилися.

30.05.2016 відбулися збори співвласників багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на яких, зокрема було проголосовано проти надання згоди співвласників на виведення квартири № 4 у вказаному будинку у нежитловий фонд та здійснення реконструкції, реставрації, перепланувань тощо, а також підтверджено, що ніколи раніше відповідна згода співвласниками будинку не надавалася.

03.06.2016 ОСОБА_2 видано сертифікат серії ІV № 27 про готовність закінченого будівництва об`єкта до експлуатації (реставраційних приміщень АДРЕСА_1).

Позивач, вважаючи протиправним дозвіл від 11.12.2015 № ІV 56, звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд наголошує на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності, забезпечення сталого розвитку територій, з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів визначено Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних у цій справі правовідносин).

Статтею 37 вказаного Закону № 3038-VI врегульовано порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт.

Так, відповідно до частин першої - четвертої зазначеної норми, право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах будівництва, що належать до IV і V категорій складності, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Дозвіл на виконання будівельних робіт видається органами державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

Для отримання дозволу подається заява, до якої додаються:

1) копія документа, що посвідчує право власності чи

користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію;

2) копія розпорядчого документа щодо комплексної реконструкції кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду у разі здійснення комплексної реконструкції кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування на відповідних землях державної чи комунальної власності (замість копії документа, що посвідчує право власності чи користування земельною

ділянкою);

3) проектна документація на будівництво, розроблена та затверджена в установленому законодавством порядку;

4) копія документа, що посвідчує право власності на будинок чи споруду, або згода його власника, засвідчена у встановленому законодавством порядку, на проведення будівельних робіт у разі здійснення реконструкції, реставрації чи капітального ремонту;

5) копії документів про призначення осіб, відповідальних за виконання будівельних робіт, та осіб, які здійснюють авторський і технічний нагляд;

6) інформація про ліцензію, що дає право на виконання будівельних робіт, та кваліфікаційні сертифікати.

Підставою для відмови у видачі дозволу на виконання будівельних робіт є:

1) неподання документів, необхідних для прийняття рішення про видачу такого дозволу;

2) невідповідність поданих документів вимогам законодавства;

3) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах.

Аналогічний перелік документів для отримання дозволу на виконання будівельних робіт та підстав для відмови в його надання визначений у Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 466 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі.

Статтею 32 Закону № 3038-VI передбачено, що всі об`єкти будівництва поділяються на I, II, III, IV і V категорії складності.

Категорія складності об`єкта будівництва визначається відповідно до будівельних норм та державних стандартів на підставі класу наслідків (відповідальності) такого об`єкта будівництва.

Віднесення об`єкта будівництва до тієї чи іншої категорії складності здійснюється проектною організацією і замовником будівництва.

Порядок віднесення об`єктів до IV і V категорій складності визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 5 Порядку віднесення об`єктів будівництва до IV і V категорій складності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2011 № 557, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що до IV категорії складності відносяться об`єкти будівництва, які мають хоча б одну з таких ознак:

1) розраховані на постійне перебування більш як 300 осіб та (або) періодичне перебування більше 500 осіб;

2) становлять можливу небезпеку для більш як 10000 осіб, які перебувають поза об`єктом;

3) у разі аварії або неможливості (недоцільності) подальшої експлуатації:

- можуть спричинити збитки в обсязі понад 15000 мінімальних розмірів заробітних плат;

- можуть призвести до припинення функціонування об`єктів транспорту, зв`язку, енергетики та інженерних мереж регіонального рівня;

- можуть призвести до втрати об`єктів культурної спадщини місцевого значення.

Разом з тим, Законом України «Про охорону культурної спадщини» від08.06.2000 № 1805-III (далі - Закон № 1805-III у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.

Пунктами 14, 17 статті 5 Закону № 1805-III передбачено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, належить: погодження програм та проектів містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на пам`ятках національного значення, їх територіях, в історико-культурних заповідниках, на історико-культурних заповідних територіях, у зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, а також програм і проектів, реалізація яких може позначитися на об`єктах культурної спадщини; надання дозволів на проведення робіт на пам`ятках національного значення, об`єктах всесвітньої спадщини, їх територіях, в зонах охорони, буферних зонах, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць.

У свою чергу, у статті 1 вказаного Закону № 1805-ІІІ закріплено, що реставрація - сукупність науково обґрунтованих заходів щодо укріплення (консервації) фізичного стану, розкриття найбільш характерних ознак, відновлення втрачених або пошкоджених елементів об`єктів культурної спадщини із забезпеченням збереження їхньої автентичності.

Пунктом 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 № 45, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі (далі - Правила № 45) передбачено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право, зокрема, на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, з дозволу власника будинку (квартири), власника гуртожитку (житлового приміщення у гуртожитку) та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що законодавством, чинним на момент виникнення спірних у даній справі правовідносин, було визначено порядок отримання дозволу на виконання будівельних робіт, включаючи реконструкцію, та чіткий перелік документів, подання яких є імперативною вимогою для отримання такого дозволу.

Перевіряючи доводи учасників справи суд зазначає, що ОСОБА_2 при зверненні до відповідача із заявою про надання дозволу на реконструкцію приміщення АДРЕСА_1 не було надано повного переліку документів, передбаченого чинним законодавством, а саме не надано копії документа про право власності або право користування відповідною земельною ділянкою чи копію договору суперфіцію, згоди співвласників відповідного багатоквартирного житлового будинку.

Крім того суд звертає увагу на те, що з 2011 року вказаний багатоквартирний житловий будинок віднесено до щойновиявлених об`єктів культурної спадщини за видом «архітектура та містобудування», що розташований в Центральному історичному ареалі міста Києва, що зумовлює поширення на такий об`єкт спеціального правового режиму, який вимагає отримання відповідного погодження на його реконструкцію від Міністерства культури України як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини. Однак, таке погодження ОСОБА_2 не надавалося і, відповідно, до ДАБІ нею подано не було.

При цьому суд відзначає, що безпосередньо сам відповідач у своїх запереченнях на позовну заяву та у відзиві вказує, що даний об`єкт належить до історичних пам`яток місцевого значення та має спеціальний правовий режим, і водночас не спростовує доводи позивача щодо недотримання заявником ОСОБА_2 відповідних законодавчих вимог.

Водночас доводи ОСОБА_2 та її представника про те, що проект реставрації спірного приміщення було погоджено листом Департаменту культури виконавчого органу КМР (КМДА) від 06.10.2015 № 060-5347, суд відхиляє, оскільки, як зазначено вище, законодавством вимагається погодження на його реконструкцію саме Міністерством культури України як центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.

Суд також відмічає, що приміщення АДРЕСА_1 є квартирою у багатоквартирному житловому будинку та на час виникнення спірних правовідносин не було переведено у нежитловий фонд, тобто ОСОБА_2 , звертаючись до відповідача із заявою про надання дозволу на реконструкцію цього приміщення, фактично просила надати їй дозвіл на реконструкцію квартири, який їй і було видано відповідачем, що не передбачено жодною нормою чинного законодавства.

Таким чином доводи відповідача і третіх осіб про те, що для отримання оскаржуваного позивачем дозволу від 11.12.2015 № ІV 56 ОСОБА_2 було подано повний пакет документів, передбачених чинним законодавством, спростовуються матеріалами справи.

Разом з тим суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в п.п. 70, 71 рішення у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE («Рисовський проти України») заява № 29979/04 Європейським судом з прав людини підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування», відповідно до якого, в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

Крім того, в рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року Європейський суд з прав людини наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи наведене суд примічає, що твердження відповідача про те, що об`єкт, на який видано зазначений дозвіл, належить до IV категорії складності, оскільки є культурною спадщиною місцевого значення, суд приймає до уваги, але зазначає, що такі доводи жодним чином не спростовують протиправності надання ОСОБА_2 спірного дозволу та подання нею неповного комплекту документів, що відповідно до частини четвертої статті 37 № 3038-VI є імперативною підставою для відмови у його надання.

Доводи Департаменту культури виконавчого органу КМР (КМДА) у тій частині, що на теперішній час ОСОБА_2 видано сертифікат щодо готовності відповідного об`єкта до експлуатації, а також доводи ОСОБА_2 щодо того, що оскаржуваний позивачем дозвіл є індивідуальним актом, який вичерпав свою дію, оскільки відповідні будівельні роботи вже завершені, суд вважає необґрунтованими, оскільки такі обставини не спростовують протиправності спірного дозволу від 11.12.2015 № ІV 56 та порушення у зв`язку з цим, зокрема, прав позивача як особи, що зареєстрована та постійно проживає у відповідному багатоквартирному будинку.

Зазначені обставини, на які посилаються треті особи, не можуть бути правовою підставою для відновлення порушеного права позивача, а навпаки вказують на те, що саме з моменту видачі цього індивідуального акта (спірного дозволу) порушено відповідні права особи і реституція спірних правовідносин без скасування такого акта, з огляду на подальшу дозвільну процедуру, є неможливою.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про протиправність дозволу на виконання будівельних робіт від 11.12.2015 № ІV 56, виданого Державною архітектурно-будівельною інспекцією України, що є підставою для його скасування.

Разом з тим, слід зазначити, що частинами 1 та 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України (в подальшому - КАС України) встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При цьому судом враховуються висновки Європейського суду з прав людини про те, що ст. 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). При цьому, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Відповідно до змісту статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Таким чином, з огляду на викладені приписи КАС України, керуючись наведеними концептуальними позиціями Європейського суду з прав людини, слід акцентувати, що задоволення позовних вимог саме у спосіб, обраний позивачем, є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).

Отже враховуючи вищевикладене, виходячи із системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Поряд з цим згідно з частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином оскільки в даному випадку суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, то понесені позивачем витрати на сплату судового збору підлягають відшкодуванню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - відповідача у справі.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 72-77, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати дозвіл на виконання будівельних робіт від 11.12.2015 № ІV 56, виданий Державною архітектурно-будівельною інспекцією України.

3. Cтягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної архітектурно-будівельної інспекції України (адреса місцезнаходження: 01133, м. Київ, бул. Л. Українки, 26, ідентифікаційний код - 37471912) понесені ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 580,00 грн. (п`ятсот вісімдесят гривень).

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко