Справа № 420/438/20
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2020-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/438/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Білостоцького О.В.

При секретарі: Збарацької А.І.

За участю сторін:

Представника позивача: Дяченка О.В.

Представника відповідача: Шевченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення індексації грошового забезпечення, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) просив суд визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 в частині не виплати у повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 25.12.2015 року по 03.06.2019 року; стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 25.12.2015 року по 03.06.2019 року в сумі 141 113,88 грн.; визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення 03.06.2019 року із ОСОБА_1 остаточного розрахунку при виключенні зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку за період із 04 червня 2019 року по день фактичного розрахунку; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а саме - порушення строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 25.12.2015 року по 03.06.2019 року; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 подати звіт про виконання судового рішення з детальними розрахунками.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначив, що відповідачем у період проходження ним військової служби за період з 25.12.2015 року по 03.06.2019 року (день виключення позивача зі списків особового складу військової частини) не було нараховано та виплачено ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення.

З огляду на вищевикладене позивач 12.11.2019 року звернувся до відповідача із заявою задля врегулювання питання щодо виплати йому індексації грошового забезпечення, однак відповідач листом від 26.12.2019 року відмовив у задоволенні його заяви. Не погоджуючись із зазначеними діями відповідача та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 27.01.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження із повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

25.03.2020 року ухвалою суду подальший розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання.

23.04.2020 року провадження у справі було зупинено на підставі ч. 2 п. 1 статті 236 КАС України та в подальшому за клопотанням сторін було поновлено.

Ухвалою суду від 16.07.2020 року на підставі п.5 ч.1 ст. 240 КАС України за клопотанням позивача були залишенні без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення 03.06.2019 року із ОСОБА_1 остаточного розрахунку при виключенні зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку за період із 04 червня 2019 року по день фактичного розрахунку; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а саме - порушення строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 25.12.2015 року по 03.06.2019 року; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 подати звіт про виконання судового рішення з детальними розрахунками.

Також ухвалою суду підготовче провадження у справі 16.07.2020 року було закрито та призначений розгляд справи по суті.

У судовому засіданні представник позивача, посилаючись на обґрунтування, викладені у адміністративному позові, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник військової частини НОМЕР_1 проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечував з підстав, викладених у відзиві на адміністративний позов (а.с.47-56), та зазначив що відповідно до пункту 10-2 Порядку №1078 для працівників, яких переведено на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу або організацію або в іншу місцевість для новоприйнятих працівників, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за посадою, яку займає працівник.

Оскільки позивач був призначений на посаду у військовій частині НОМЕР_1 наказом Міністра оборони України від 23 грудня 2015 року №1081, а зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , прийняв посаду та приступив до виконання службових обов`язків за посадою з 25 грудня 2015 року, підвищення тарифних ставок (посадових окладів), яке відбулося з 01 січня 2008 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294, не може бути застосоване для обчислення індексації, як базовий місяць для позивача, оскільки станом на 01 січня 2008 року позивач посаду у військовій частині НОМЕР_1 не займав.

Також відповідач зазначив про відсутність підстав для виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року, оскільки постановою Кабінету Міністрів України №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» з 01.03.2018 року було змінено систему виплати грошового забезпечення військовослужбовцям та розміри тарифних ставок. Як вбачається з довідки позивача від 26.12.2019 року №1610, посадовий оклад ОСОБА_1 станом на 01.01.2018 року складав 1030,00 грн. Разом з тим, станом на 01.03.2018 року він був збільшений до розміру 4650,00 грн.

З огляду на зазначене та враховуючи те, що відповідно до офіційних даних, що містяться на сайті Державної служби статистики України, з квітня 2018 року індекс споживчих цін не перевищував 103%, тому, на думку відповідача, виплата індексації грошового забезпечення позивачу здійснювалась у повному обсязі відповідно до норм чинного законодавства.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 у період з 25.12.2017 року по 03.06.2019 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 29-30).

Відповідно до витягу із Наказу Командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) капітана-лейтенанта ОСОБА_1 , призначеного наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 23.12.2015 року №1081 на посаду інженера інформаційно-телекомунікаційного вузла Військової частини НОМЕР_1 , з 25.12.2015 року було зараховано до списків особового складу частини, та взято на всі види грошового забезпечення.

Згідно із Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №130 від 03.06.2019 року ОСОБА_1 , начальника інформаційно-телекомунікаційного вузла Військової частини НОМЕР_1 , було виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.

Як зазначає позивач, при звільненні йому не було здійснено нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 25.12.2017 року по 03.06.2019 року.

З огляду на зазначене 12.11.2019 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою (а.с.11), в якій просив останнього нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 24.12.2015 року по 28.02.2018 року у сумі 84261,07 грн.; провести перерахунок та здійснити доплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 26.04.2019 року; нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати; нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку за період з 27.04.2019 року по день фактичного розрахунку.

26.12.2019 року відповідач листом №470/1/1611 (а.с.12-17) надав позивачу відповідь на його заяву. В зазначеному листі щодо вимог ОСОБА_1 нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 24.12.2015 року по 28.02.2018 року у сумі 84261,07 грн. вказано, що відповідно до листа директора Департаменту фінансів від 04.01.2016 року №248/3/9/1/2, у зв`язку із внесенням змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (із змінами), індексація грошового забезпечення не нараховується та не виплачується до окремого роз`яснення.

Щодо проведення перерахунку та здійснення доплати індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 26.04.2019 року відповідачем зазначено, що виплата індексації грошового забезпечення (із застосування базового місяця березня 2018 року) здійснювалась позивачу, починаючи з грудня 2018 року, тобто з місяця, з якого величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації в розмірі 103 відсотка, що підтверджується довідкою про грошове забезпечення від 26.12.2019 року №1610.

При цьому позивачу було відмовлено у виплаті компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення та середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо нездійснення йому вищезазначених виплат, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом.

Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши адміністративний позов, відзив військової частини НОМЕР_1 , інші заяви по суті справи та письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, та судову практику, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII).

Згідно статей 1 та 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями них прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ч. ч.2, 3 ст. 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, зокрема, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Статтею 19 ЗУ «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон або ЗУ №1282-ХІІ).

Відповідно до ст. 1 цього Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ст.2 Закону №1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно ст.4 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Відповідно до ст.5 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Відповідно ч.2 ст.6 Закону №1282-ХІІ порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року (далі - Порядок №1078).

Відповідно до п. 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно п.4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення).

Відповідно до п.6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Слід зазначити, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці та відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача, як на підставу ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення, на положення статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», згідно з якою проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік, оскільки такі посилання є необґрунтованими.

Так положеннями Закону №1282-ХІ та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, вищевказаними нормативно-правовими актами виплата індексації не ставиться у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.

Відповідачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується військова частина НОМЕР_1 , відсутні кошти на індексацію грошового забезпечення.

Крім того, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №825/874/17.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 14 Порядку №1078 встановлено, що роз`яснення щодо застосування цього Порядку надає Мінсоцполітики.

Водночас з листа військової частини НОМЕР_1 від 26.12.2019 року №470/1/1611 (а.с.12-17) та з відзиву на адміністративний позов вбачається, що підставою для ненарахування та не виплати індексації грошового забезпечення був лист Директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 року №248/3/9/1/2.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на вищезазначений документ в якості належного обґрунтування вчинення військовою частиною бездіяльності щодо виплати індексації позивачу, оскільки він не є нормативно-правовим актом та не може застосовуватися Військовою частиною НОМЕР_1 як роз`яснення, з огляду на те, що він виданий не уповноваженим на те органом, зокрема не Міністерством соціальної політики України.

Крім того суд зазначає, що проведення індексації, в тому числі, грошового забезпечення військовослужбовців, а також обмеження реалізації цих норм не може відбуватися за телеграмами, роз`ясненнями Департаменту фінансів Міністерства оборони України, вказівками командирів військових частин, закладів та установ Міністерства оборони України, роз`яснень міністерств, тощо.

Суд зазначає, що позивач у адміністративному позові просить суд визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 в частині виплати йому не в повному розмірі індексації грошового забезпечення.

Водночас суд зазначає, що згідно із загальними засадами права, дії суб`єкта владних повноважень - це активна поведінка суб`єкта владних повноважень, а бездіяльність - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень. Як дії, так і бездіяльність можуть мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Аналізуючи матеріали адміністративної справи №420/438/20 судом було встановлено, що відповідачем було допущено саме бездіяльність щодо ненарахування та неневиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, тобто пасивну поведінку, яка вплинула на реалізацію позивачем своїх прав та охоронюваних законом інтересів. При цьому суд не погоджується з формулюванням представника позивача в заяві про уточнення позовних вимог, що Військової частиною було вчинено «активну бездіяльність», яка має бути кваліфікована при вирішенні спору, як дії суб`єкта владних повноважень.

Зважаючи на вищевикладені обставини, а також враховуючи те, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у відповідача обов`язку щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивачу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 25.12.2015 року по 28.02.2018 року.

Водночас суд зазначає, що вимоги позивача щодо визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 в частині невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 року по 03.06.2019 року та стягнення на його користь сум індексації за зазначений календарний період задоволенню не підтягають, з огляду на наступне.

Згідно п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Тобто він є базовим для обчислення індексу споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу.

При цьому, у разі підвищення посадових окладів у місяці, в якому право на індексацію ще не виникло, такий місяць є базовим.

Так, постановою Кабінету Міністрів України №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року, в редакції від 24.02.2018 року, яка набрала чинності з 01 березня 2018 року змінено систему виплати грошового забезпечення військовослужбовцям та розміри тарифних ставок.

Відповідно до пункту 4 Постанови №704 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Таким чином, постановою Кабінету Міністрів України №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб визначено інший порядок встановлення та розміру посадового окладу осіб рядового та начальницького складу.

Відповідно до ч.2 п.1.9 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України 11.06.2008 року №260 (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем штатної служби в поточному місяці за минулий. Тобто грошове забезпечення військовослужбовця за лютий виплачується в березні місяці, за березень в квітні місяці і т.д.

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 від 26.12.2019 року №1610 вбачається, що до 01 березня 2018 року посадовий оклад ОСОБА_1 складав 1030,00 грн., а з березня 2018 року 4650,00 грн. (у довідці заробітна плата позивача за березень 2018 року відображено у графі квітень 2018 року згідно Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України 11.06.2008 року №260) (а.с. 24-25).

При цьому, відповідно до офіційних даних, що містяться на сайті Державної служби статистики України індекс споживчих цін (індекс інфляції) в квітні 2018 року становив 100,8%, в травні 2018 року 100,0%, в червні 100,0%, в липні 99,3%, в серпні 100,0%, в вересні 101,9%, в жовтні 101,7%.

Таким чином лише у жовтні 2018 року поріг індексації 103% (100,8% * 100,0% * 100,0% * 99,3% * 100,0% * 101,9% * 101,7% * 100) було перевищено, отже у позивача виникає право на індексацію заробітної плати. При цьому оскільки індекс інфляції за жовтень 2018 року опубліковано у листопаді 2018 року, то індексацію необхідно було проводити з грудня 2018 року.

За таких умов суд вважає слушними посилання представника відповідача щодо того, що за період з березня 2018 року по грудень 2018 року грошове забезпечення позивача індексації не підлягає.

Також суд зазначає, що позивачу починаючи з грудня 2018 року по дату звільнення нараховувалась та виплачувалась індексація грошового забезпечення, що підтверджується довідкою про грошове забезпечення ОСОБА_1 (а.с. 25).

На підставі вищезазначеного суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 03.06.2019 року та стягнення з відповідача за зазначений період сум індексації грошового забезпечення.

Стосовно позовної вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача суми індексації за період з 25.12.2015 року по 28.02.2018 року суд зазначає наступне.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі Педерсен і Бодсгор проти Данії зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Суд зазначає, що стягненню підлягають лише ті суми, які були нараховані але не виплачені.

При цьому з наданих позивачем довідок Військової частини НОМЕР_1 від 26.12.2019 року №1609 та №1610 вбачається, що індексація грошових доходів позивачу за період 25.12.2015 року по 28.02.2018 року не нараховувалася та не виплачувалася (а.с.24-25).

В даному випадку розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу, і який має повноваження та обов`язки виплачувати йому грошове забезпечення. Саме на відповідача та його відповідних фахівців (з фінансового забезпечення), за наявності законних підстав, покладається обов`язок нарахувати позивачу індексацію грошового забезпечення та здійснити її виплату.

На підставі вищезазначеного, враховуючи встановлену судом протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 25.12.2015 року по 28.02.2018 року, суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 25.12.2015 року по 28.02.2018 року.

При цьому в задоволенні позовних вимог позивача в цій частині щодо стягнення з військової частини НОМЕР_1 індексації грошового забезпечення за період з 25.12.2015 року по 28.02.2018 року на його користь слід відмовити із викладених вище підстав.

З цих же підстав суд зазначає, що наданий позивачем до суду самостійно зроблений розрахунок суми індексації не може бути прийнятий до уваги, оскільки з приводу визначення конкретної суми індексації позивачу спору між сторонами на час розгляду справи №420/438/20 ще не виникло, через нездійснення її нарахування суб`єктом владних повноважень.

Суд зазначає, що при розгляді справи судом не надається оцінка посиланням представника відповідача на те, що для працівників, яких переведено на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу або організацію, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за посадою, яку займає працівник, а тому розрахунок позивачу індексації грошового забезпечення не може здійснюватись з січня 2008 року (як базового місяця), оскільки, на думку суду, нарахування спірної індексації грошового забезпечення військовою частиною у межах спірних правовідносин на момент розгляду справи не здійснювалося, та як наслідок цього, позивачу не визначався відповідний базовий місяць.

Також суд зазначає, що при наявності суперечливих позиції сторін у справі щодо визначення базового періоду при нарахуванні індексації, позивачем в прохальній частині адміністративного позову не заявлено позовних вимог з приводу цих правовідносин.

Крім того суд зазначає, що спору з цього приводу до звернення позивача до суду також не виникало, що вбачається із заяви позивача на адресу Військової частини НОМЕР_1 від 12.11.2019 року та відповіді суб`єкта владних повноважень на неї від 26.12.2019 року листом за №470/1/1611, а тому суд такі посилання суд не оцінює при прийнятті рішення у справі №420/438/20.

Крім того, відповідно до статті 77 КАС України в адміністративних справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналогічна правова позиція щодо спірних правовідносин була викладена П`ятим апеляційним судом у постановах від 28.02.2020 року по справі №815/3058/18, від 03.12.2019 року по справі №420/4859/19, від 06.11.2019 року по справі №420/1786/19.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі"Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torijav.Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Позивачем, як особою, звільненою від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011року №3674-VI, судовий збір за подання адміністративного позову до Одеського окружного адміністративного суду не сплачувався. Доказів здійснення інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, сторонами до суду не надано, а тому у справі відсутні обставини для розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 139 КАС України.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 90, 173, 180-183, 192-194, 241-246, 251, 255, 293-295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дій та стягнення індексації грошового забезпечення задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 25.12.2015 року по 28.02.2018 року.

Зобов`язати військову частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 25.12.2015 року по 28.02.2018 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 24 липня 2020 року.

Суддя О.В. Білостоцький

.