Справа № 260/438/20
Суддя: Дору Ю.Ю.
Дата ухвалення: 2020-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 липня 2020 року м. Ужгород№ 260/438/20

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дору Ю.Ю.,

за участі:

секретаря судового засідання - Завидняк А.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Русина С.Г.,

представник відповідача - Яблонського О.О,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з органів внутрішніх справ, поновлення на службі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся через уповноваженого представника - Русин Станіслава Георгійовича до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області (далі - відповідач, ГУ Нацполіції в Закарпатській області), в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Закарпатській області №26 о/с від 23 січня 2020 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу поліції - начальника слідчого відділу Мукачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області за п.7 ч.1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням) з 24 січня 2020 року;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу поліції - начальника слідчого відділу Мукачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу поліції - начальника слідчого відділу Мукачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 4500 грн.

Даний позов мотивує тим, що наказ про його звільнення з органів внутрішніх справ є протиправним, не відповідає його волевиявленню та прийнятий з порушенням трудового законодавства. Зокрема вказує, що в рапорті позивача про звільнення за власним бажанням не зазначена причина його звільнення. Позивач зазначив, що рапорт про звільнення він подав 24 січня 2020 року під тиском та погрозами керівництва ГУНП в Закарпатській області, перебуваючи на лікарняному та в подальшому відкликав рапорт, про що надав до суду відповідні докази, а тому оскаржуваний наказ є протиправним та позивач має бути поновлений на службі в поліції.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та наданий відповідачу строк для подання до суду відзиву на позовну заяву.

23 березня 2020 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача не визнає позов та просить відмовити у задоволенні такого.

Відповідач зазначив, що видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною. Згідно рапорту ОСОБА_1 від 13.01.2020 року ним виявлено бажання про звільнення з органів поліції з 24.01.2020 року.

Розгляд даної адміністративної справи неодноразово відкладався з об`єктивних причин, у тому числі за клопотанням сторін у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали заявлені позовні вимоги та просили суд задовольнити такі у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог з мотивів наведених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши позовну заяву та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з грудня 2016 року працював заступником начальника Мукачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області

Наказом т.в.о. заступника начальника УКЗ ГУ НП в Закарпатській області №26 о/с від 23.01.2020 року підполковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника відділу поліції - начальника слідчого відділу Мукачівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області з 24 січня 2020 року звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) (а.с.6).

Позивач вважає оскаржуваний наказ ГУ НП в Закарпатській області щодо звільнення позивача протиправним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що 13 січня 2020 року позивач подав до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області рапорт про звільнення зі служби в поліції на пенсію з 24.01.2020, від проходження ВЛК відмовився (а.с.40).

На підставі вказаного рапорту був винесений наказ №26 о/с від 23.01.2020 року «По особовому складу» про звільнення позивача з 24 січня 2020 року відповідно до частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» за п.7 (за власним бажанням).

Відповідно до п. 7 ч. 1, ч. 2-3 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Більш детальної регламентації звільнення за власним бажанням Закон України «Про Національну поліцію» не містить.

Згідно із п. 4 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Суд також враховує висновки, викладені в Постановах Верховного Суду України від 05.03.2012 року по справі №21-42а12 та від 17.02.2015 року по справі №21-8а15 щодо застосування норм Кодексу законів про працю України в разі не врегулювання спірних правовідносин спеціальним законом та звертає увагу на наступне.

Згідно з ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Отже, з аналізу вищевказаних приписів Кодексу законів про працю України вбачається, що на уповноважений орган (роботодавця) покладається обов`язок звільнити працівника з роботи у випадку подання ним заяви про звільнення за власним бажанням, зокрема, у зв`язку з виходом на пенсію, саме у строк про який просить працівник.

Як встановлено судом, 13 січня 2020 року позивач подав до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області рапорт про звільнення зі служби в поліції на пенсію з 24.01.2020.

Водночас позивач вказує, що 03.02.2020 року ним подано рапорт до ГУ НП в Закарпатській області, в якому він повідомляє, що жодного наміру звільнятися із Національної поліції України не мав та не має, а тому просить поданий рапорт на звільнення в зв`язку з наявною вислугою років від 24.01.2020 року не розглядати, так як він був написаний та поданий позивачем під тиском та із порушенням вимог чинного законодавства.

Вказаний рапорт позивачем було направлено до ГУ НП в Закарпатській області поштовим зв`язком, про що свідчить фіскальний чек від 05.02.2020 долучений позивачем. Згідно поштового відстеження за трек номером 156 вказана кореспонденція вручена за довіреністю 07.02.2020 року (а.с.11)

Отже, зазначений рапорт отриманий ГУ НП в Закарпатській області 07.02.2020 року, тобто, після винесення оскаржуваного наказу від 23.01.2020 №26 о/с про звільнення позивача з поліції за власним бажанням з 24.01.2020.

Суд зауважує, що позивачем особисто було подано рапорт 13.01.2020, відповідно до якого останній просив звільнити його зі служби поліції на пенсію з 24.01.2020. Відповідно, з урахуванням положень статті 38 Кодексу законів про працю України, за відсутності (станом на час винесення наказу про звільнення) рапорту позивача про відкликання попереднього рапорту, відповідачем правомірно прийнято наказ 23.01.2020 про звільнення позивача з 24.01.2020 року.

Суд відхиляє твердження позивача, що його рапорт про звільнення від 23.01.2020 був написаний під тиском та за вказівкою керівництва, оскільки на підтвердження таких доводів позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, а відтак такі твердження суд не бере до уваги, оскільки такі не підтверджені належними та допустимими доказами.

Окрім цього, суд зауважує на необґрунтованість відсилань позивача до приписів ч. 3 ст.40 КЗпП України, відповідно до яких не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Оскільки вказана норма Кодексу законів про працю України (стаття 40) регулює трудові відносини у разі розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. У даних спірних правовідносинах має місце звільнення позивача за власним бажанням, а відтак приписи частини 3 статті 40 Кодексу законів про працю України не поширюються на дані спірні правовідносини.

Отже, оскаржуваний наказ винесено на підставі рапорту позивача та відповідно до норм чинного законодавства та Положення №114.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 77 КАСУ зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідачами доведено суду правомірність та законність прийнятого наказу, у зв`язку з чим суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, питання щодо розподілу судових витрат не вирішується судом.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 72-76, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м.Ужгород, вул. Ф.Ракоці, буд. 13, ) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з органів внутрішніх справ, поновлення на службі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 3 статті 243 КАС України повний текст рішення складено та підписано 21.07.2020 року.

СуддяЮ.Ю.Дору