Справа № 560/464/20
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2020-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/464/20

Головуючий у 1-й інстанції: Божук Д.А.

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

15 липня 2020 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Драчук Т. О. Полотнянка Ю.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 березня 2020 року (складене 27 березня 2020 року у м. Хмельницький) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" (далі - відповідач) про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
позивач 27.01.2020 звернувся із позовом до Хмельницького окружного адміністративного суду в якому просить зобов`язати державну установу "Замкова виправна колонія №58" виплатити на її користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.05.2019 по 27.12.2019 у розмірі 50474,2 грн.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27.03.2020 позов задоволено частково.

Зобов`язано державну установу "Замкова виправна колонія №58" виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок за період з 01.11.2019 по 27.12.2019 у розмірі 13 416 грн. 09 коп.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 223, 48 грн. за рахунок бюджетних асигнувань державної установи "Замкова виправна колонія №58".

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, сторони подали апеляційні скарги, де позивач просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю, а відповідач - скасувати зазначене рішення в частині задоволення позову та прийняти в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги позивач вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що у день звільнення 24.05.2019 остаточний розрахунок позивачу не виплачено, а тому, період часу з 25.05.2019 по 27.12.2019 є часом прострочення розрахунку з позивачем при звільненні, а ніяк не з 01.11.2019 як це було прийнято судом першої інстанції.

Відповідач свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 з заявою (рапортом) щодо отримання грошової компенсації за неотримане речове майно на день звільнення (24.05.2019) не зверталася, а звернулася лише 30.10.2019, тому така сума не є належною їй сумою, при цьому, грошова компенсація вартості за не отримане речове майно не є складовою грошового забезпечення, а відтак немає підстав для стягнення середнього заробітку за ст. 117 КЗпП України.

12.06.2020 відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача вказавши, що позивач звернулась за виплатою компенсації за неотримане речове майно лише 30.10.2019, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за ст. 117 КЗпП України.

Також 12.06.2020 позивачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідача де вказано, що відповідачем не проведено повного розрахунку у день звільнення позивача, а тому, враховуючи, що розрахунок не проведено з вини власника, період часу з 25.05.2019 по 27.12.2019 є часом прострочення розрахунку при звільненні.

17.06.2020 до суду надійшло заперечення позивача на відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач вказує на прострочення відповідачем розрахунку при звільненні, при цьому, враховуючи, що нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КЗпП України.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача необхідно задовольнити повністю, в задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлені та неоспорені сторонами такі обставини.

Згідно з витягом з наказу начальника державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" від 24.05.2019 №22/ОС-19 "Про звільнення працівника установи ОСОБА_1 " старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу охорони державної установи "Замкова виправна колонія (№58)", звільнено за пунктом 2 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції).

Позивач перед звільненням останній день працювала 22.05.2019, а 23.05.2019 та у день звільнення 24.05.2019 не працювала (дні були вихідними), що підтверджується постовими відомостями з 08 год. 00 хв. 21.05.2019 по 08 год. 00 хв. 22.05.2019, з 08 год. 00 хв. 23.05.2019 по 08 год. 00 хв. 24.05.2019, з 08 год. 00 хв. 24.05.2019 по 08 год. 00 хв. 25.05.2019.

30.10.2019 державна установа "Замкова виправна колонія №58" отримала заяву ОСОБА_1 , датовану 28.10.2019 (яка зареєстрована за вх.№3-4), в котрій позивач просила виплатити їй компенсацію за неотримане речове майно.

В додатках до заяви зазначено копію довідки з банку про відкриття рахунку.

В подальшому, рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 16.01.2020 по справі №560/3477/19 визнано протиправною бездіяльність державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 10141,59 грн. та зобов`язано державну установу "Замкова виправна колонія (№ 58)" виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 10141,59 грн.

Відповідачем було здійснено виплату позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно 27.12.2019 у розмірі 10141,59 грн.

Згідно довідки відповідача від 12.02.2020 №57, середньоденний заробіток ОСОБА_1 за березень, квітень місяці 2019 року складає 235,37 гривень (7397,91+7228,8- індексація 134,47x2=14357,77:61).

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте, обчислення середнього заробітку слід проводити з дня звернення позивача із відповідною заявою до дня фактичного розрахунку, що в даному випадку становить 57 днів.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 2 Закону №2011-XII передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Частиною 1 ст. 9-1 Закону №2011-XII передбачено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).

Пунктами 2, 3 Порядку №178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Згідно з п. 4 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Пунктом 242 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, вказано, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направлено на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим, і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності на затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Так, ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, де ВП зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, доводи скаржника щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України є необґрунтованими.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, 24.05.2019 позивача звільнено з державної установи "Замкова виправна колонія (№58)", проте, грошова компенсація вартості за неотримане речове майно виплачена лише 27.12.2019, чим допущено протиправну затримку у розрахунку при звільненні загальною тривалістю 217 днів (з 24.05.2019 до 27.12.2019).

Середньоденний заробіток ОСОБА_1 згідно довідки відповідача від 12.02.2020 №57 становить 235,37 грн. (14357,77 грн. : 61 день).

З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок за період з 24.05.2019 по 27.12.2019 у розмірі 51 075,29 грн. (235,37 грн*217 днів).

Водночас колегія суддів зазначає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок. Позивача звільнено з державної установи 24.05.2019, а тому, стягнення середнього заробітку здійснюється саме з цієї дати.

В той же час, колегія суддів зазначає, що вимога позивача заявлена в апеляційній скарзі про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні не заявлялась у позові та відповідно не досліджувалась судом першої інстанції, а тому, апеляційний суд не надає правової оцінки такій вимозі позивача.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з постановленням нової постанови.

Натомість доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду, а тому, підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача відсутні.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 6 ст. 139 КАС України вказано, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

За приписами ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню 2102 грн. судового збору сплаченого згідно платіжного доручення № 168 від 24.01.2020 на суму 840,80 грн. та платіжного доручення № 64 від 24.04.2020 на суму 1261,20 грн.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 березня 2020 року- скасувати та прийняти нову постанову.

Позов задовольнити повністю.

Зобов`язати державну установу "Замкова виправна колонія №58" (, вул. Гагаріна, 2, м. Ізяслав, Хмельницька обл. 30300) виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24 травня 2019 року по 27 грудня 2019 року у розмірі 51 075,29 грн. (п`ятдесят одна тисяча сімдесят п`ять гривень 29 коп.).

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати у розмірі 2102 грн (дві тисячі сто дві гривні) за рахунок бюджетних асигнувань державної установи "Замкова виправна колонія №58" (, вул. Гагаріна, 2, м. Ізяслав, Хмельницька обл. 30300)."

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Драчук Т. О. Полотнянко Ю.П.