Справа № 400/1151/20
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2020-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/1151/20
Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства соціальної політики України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо ненадання виконавчому комітетові Миколаївської міської ради (далі виконком Миколаївської міської ради) бланка посвідчення реабілітованого, затвердженого Кабінетом Міністрів України (далі КМУ) зразка, для видачі ОСОБА_3 ;

- зобов`язати надати виконкому Миколаївської міської ради бланк посвідчення реабілітованого, затвердженого КМУ зразка, для видачі ОСОБА_3 .

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач указував на бездіяльність відповідача щодо невиконання свого обов`язку, встановленого постановою КМУ "Про заходи щодо реалізації Закону Української РСР "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" від 24 червня 1991 року №48 (далі-Постанова КМУ №48), забезпечувати органи місцевого самоврядування бланками посвідчення реабілітованого відповідного зразка, що призвело до порушення його прав користуватися пільгами реабілітованого на всій території України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами (в порядку письмового провадження), у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач належними та допустимими доказами не довів обставин наявності обов`язку Міністерства соціальної політики України щодо забезпечення виконкому Миколаївської міської ради бланками посвідчення реабілітованого, затвердженого зразка, для їх видачі відповідним категоріям громадян, не вказав норму права, якою це передбачено, а також не надав доказів, що виконавчий комітет Миколаївської міської ради не забезпечений відповідними бланками.

Суд вважав, що Міністерством соціальної політики України звернення позивача розглянуто в строк та надано обґрунтовану відповідь.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, вважаючи, що висновки, викладені в ньому не відповідають обставинам справи, ОСОБА_2 просить його скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

На думку скаржника та обставина, що його посвідчення реабілітованого має синій колір, а не вишневий, як встановлено Постановою КМУ №48, спростовує висновок суду першої інстанції про недоведення ним обставин щодо відсутності у виконкому Миколаївської міської ради належного зразка бланків посвідчень.

До того ж, на думку скаржника, є необґрунтований висновок суду першої інстанції, що відсутній законодавчо встановлений обов`язок Міністерства соціальної політики України забезпечувати органи місцевого самоврядування бланками посвідчення реабілітованого за затвердженим зразком, адже Постановою КМУ №48 (зі змінами, відповідно до постанови КМУ від 18 лютого 1993 року №112) виготовлення бланків доручено саме відповідачеві.

Доводом апеляції є також те, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин ст.19 Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР (далі-Закон №393/96-ВР), яка зобов`язує органи державної влади забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень.

ОСОБА_2 наполягає, що суд переклав на нього обов`язок доказування, попри те, що ч.2 ст.77 КАС України такий обов`язок покладений на суб`єкта владних повноважень.

09 червня 2020 року на адресу П`ятого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Міністерства соціальної політики України на апеляційну скаргу, в якому стверджується про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Відповідач указує, що суд дійшов правомірного висновку про відсутність в його діях порушення Закону №393/96-ВР, позаяк відповідь заявнику була надана в строк та з вичерпною інформацією.

Далі, відповідач зазначив, що ст.20 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» 280/97-ВР від 21 травня 1997 року (далі-Закон №280/97-ВР) забороняє йому впливати на прийняття виконавчим комітетом місцевої ради рішень для забезпечення виконання вимог закону.

Відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.311 КАС України, справу розглянуто в порядку письмового провадження на підставі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Фактичні обставини справи.

05 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернувся через державну установу "Урядовий контактний центр" до Міністерства соціальної політики України з проханням надати виконкому Миколаївської міської ради бланк посвідчення реабілітованого затвердженого зразка для подальшої йому видачі.

У вказаному зверненні ОСОБА_2 зазначив, що наявне у нього посвідчення реабілітованого дійсне тільки на території м. Миколаєва. Наведене, порушує його право користуватися відповідними пільгами реабілітованого, в інших містах України. Зокрема, у зв`язку з тим, що його посвідчення реабілітованого не відповідає затвердженому, Постановою КМУ №48, зразку, йому відмовили в безоплатному проїзді в метрополітені в м. Києві.

Листом від 02 березня 2020 року №352/0/78-20/297 відповідач повідомив, що Постановою КМУ №48 затверджено зразок посвідчення про пільги реабілітованих, яке являє собою книжечку розміром 90 на 60 міліметрів у твердій обкладинці, обтягнуту вишневим лідерином або поліхлорвініловою плівкою, тиснення літер надпису - золотисте. До посвідчення додається вкладка, в якій зазначаються пільги, що надаються реабілітованим громадянам відповідно до ст.6 Закону України від 17 квітня 1991 року №962-ХІІ «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» (у редакції, що діяла до 05 травня 2018 року). Згідно із ст.6 Закону №962-ХІІ визначено, що реабілітованим, які мають право на передбачені Законом №962-ХІІ пільги, видавалося вищевказане посвідчення.

Також, відповідач у листі зазначив, що Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено повноваження органів місцевого самоврядування встановлювати за рахунок власних коштів і благодійних надходжень додаткові до встановлених законодавством гарантії щодо соціального захисту населення, порядок надання яких визначається цими органами.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

17 квітня 1991 року прийнятий Закон Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» №962-XII (далі-Закон №962-XII).

Статтею 6 Закону №962-XII, у редакції, що діяла станом на дату видачі позивачу посвідчення реабілітованого, серед іншого, встановлено, що реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів.

Постановою КМУ №48, затверджено зразок посвідчення про право на пільги реабілітованих. Доручено Державному комітетові УРСР по пресі до 01 вересня1991 року виготовити за замовленням Міністерства соціального забезпечення УРСР бланки посвідчення про право на пільги реабілітованих, а Міністерству фінансів УРСР вишукати кошти для покриття пов`язаних з цим витрат (пункт 3 цієї постанови).

Зразок посвідчення реабілітованого за Постановою №48, у редакції, що діяла станом на дату видачі позивачу посвідчення реабілітованого, передбачав такі обов`язкові реквізити: серія та номер посвідчення, дата видачі посвідчення, прізвище, ім`я, по батькові реабілітованого, фото, власний підпис реабілітованого, найменування установи, яка видала посвідчення, та підпис керівника цієї установи, зазначення про те, що пред`явник цього посвідчення має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні"; посвідчення безстрокове і діє на всій території України; без права передачі.

У примітці до зразка посвідчення зазначено: «Посвідчення являє собою книжечку розміром 90 на 60 мм у твердій обкладинці, обтягнуту вишневим лідерином або поліхлорвініловою плівкою, тиснення літер надпису - золотисте».

Дослідивши наявну в матеріалах справи кольорову копію посвідчення реабілітованого серії ІІ №144961 (а.с.4), виданого 06 травня 2014 року, колегією суддів встановлено, що воно відповідає зразку, у відповідній редакції, за винятком кольору його зовнішньої сторони, яка має синє забарвлення.

Підставою для звернення ОСОБА_4 з позовом до суду стало позбавлення його як реабілітованої особи, яка має право на пільги користуватися безоплатно послугами метро.

Досліджуючи питання наявності порушеного права позивача, колегія суддів встановила таке.

Стаття 6 Закону №962-XII встановлює для реабілітованих осіб безплатний проїзд всіма видами міського пасажирського транспорту (крім таксі) та на автомобільному транспорті загального користування (за винятком таксі) в сільській місцевості в межах адміністративного району за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

Із матеріалів справи неможливо встановити, що було підставою для позбавлення ОСОБА_4 безоплатно користуватися послугами метро, недоліки посвідчення реабілітованого, або відсутність електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

Слушно зауважити, що ключовим питання у даному спорі є належне виконання суб`єктом владних повноважень приписів Закону №393/96-ВР.

Так, відповідно до ст.1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Скарга звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Статтею 19 Закону №393/96-ВР встановлено, серед іншого, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані перевірити звернення та забезпечити поновлення порушених прав.

Скаржник наполягає, що саме Міністерство соціальної політики України повинно забезпечити поновлення його порушених прав.

Проте, колегія суддів з таким доводом ОСОБА_4 не погоджується, оскільки відповідно до Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою КМУ від 17 червня 2015 року №423, виготовлення бланків посвідчень реабілітованого чи за його замовленням, на даний центральний орган виконавчої влади не покладено.

Крім того, Положенням №423 не визначено повноважень Міністерства соціальної політики України щодо надання правової інформації про дійсність чи недійсність посвідчень.

При цьому, згідно вищезазначеної ст.6 Закону №962-XII, у редакції, що діяла станом на дату видачі позивачу посвідчення реабілітованого, саме виконавчі комітети відповідних місцевих Рад народних депутатів здійснюють видачу посвідчення реабілітованого затвердженого КМУ зразка.

При цьому, статтею 20 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР передбачено, що державний контроль за діяльністю органів і посадових осіб місцевого самоврядування може здійснюватися лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і не повинен призводити до втручання органів державної влади чи їх посадових осіб у здійснення органами місцевого самоврядування наданих їм власних повноважень.

Таким чином, Міністерство соціальної політики України не наділено повноваженнями здійснювати державний контроль за діяльністю органів і посадових осіб місцевого самоврядування, впливати на прийняття виконавчим комітетом місцевої ради рішень для забезпечення виконання вимог Закону. Таким чином, відповідач не має можливості забезпечити поновлення порушених прав ОСОБА_1 за його вимогами.

Враховуючи викладене, Міністерством соціальної політики України, в межах своїх повноважень, перевірено звернення ОСОБА_1 , своєчасно надано вмотивовану відповідь на нього, що підтверджується листом із відповідною інформацією.

Резюмуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 311, 316, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Л. В. Стас

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 22.07.2020 року.