Справа № 420/104/20
Суддя: Токмілова Л.М.
Дата ухвалення: 2020-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/104/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РКОПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Спеціалізованої лабораторії з питань експертиз та досліджень Державної митної служби України (, адреса: 04073, м. Київ, просп. Степана Бендери, 8, корп. 8) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

03.01.2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Спеціалізованої лабораторії з питань експертиз та досліджень Державної митної служби України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якій позивач просить:

- визнати наказ Департаменту податкових та митних експертиз ДФС №280- К від 12.11.2019 року, про звільнення ОСОБА_1 з Департаменту податкових та митних експертиз ДФС неправомірним;

- зобов`язати Спеціалізовану лабораторію з питань експертиз та досліджень Державної Митної Служби України, як правонаступника Департамента податкових та митних експертиз ДФС поновити ОСОБА_1 на роботу в Департаменті податкових та митних експертиз ДФС, на посаді начальника Одеського відділу з питань експертизи та досліджень ДФС;

- зобов`язати Спеціалізовану лабораторію з питань експертиз та досліджень Державної Митної Служби України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 листопада 2019 року, по день ухвалення судом рішення по справі з урахуванням виплаченої вихідної допомоги.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач працювала начальником Одеського відділу з питань експертизи та досліджень Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень ДФС. Наказом її поновлено на роботі, на посаді начальника Одеського відділу з питань експертизи та досліджень Департаменту податкових та митних експертиз ДФС, та сплачено середній заробіток за один місяць в межах суми 6 000,00 грн., у відповідності з Рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/2333/18. Проте, у вересні 2019 року позивач отримала від Департаменту податкових та митних експертиз ДФС попередження про наступне вивільнення від 30 серпня 2019 року на підставі Наказу «Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису на 2017 рік», у якому зазначено, що у зв`язку із перейменуванням Спеціалізованої лабораторії з питань експертиз та досліджень на Департамент податкових та митних експертиз ДФС, вводиться в дію організаційна структура. На думку позивача, відбулося перейменування Одеського відділу з питань експертизи та досліджень Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень ДФС в Одеське управління з питань експертизи та досліджень Департаменту податкових та митних експертиз та досліджень ДФС. Позивач зазначає, що перейменування відбулося без зміни штатного розпису, без змін в організації виробництва і праці, та без перепрофілювання установи. Отже при перейменуванні установи не відбулося будь яких змін, які би відповідали вимогам п.1 ст. 40 КЗпП України. Тобто попередження про звільнення у листопаді 2019 року, на підставі перейменування установи, яке відбулося у 2017 році - не законне і безпідставне. Окрім того, позивач вказує, що попередження про наступне звільнення направлено їй через два роки після введення в дію Наказу, а у відповідності до ст.49 КЗпП України, мало бути направлено позивачу за два місяця до наступного вивільнення. Окремо позивач зазначає, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» передбачає, що звільнення за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності безпідставне. Це дозволяється лише у випадках, коли за висновком МСЕК стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб або продовження трудової діяльності чи змінах її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я інвалідів. Але, відповідно до програми реабілітації позивача, та згідно її посадових обов`язків, які затверджені Наказом СЛЕД ДФС, у розділі №3 визначені обов`язки котрі відповідають програмі реабілітації. Таким чином, позивач вважає, що її неправомірно звільнили як інваліда, не запропонувавши іншої посади, за місцем постійного мешкання і реєстрації.

Ухвалою суду від 21 січня 2019 року позовну заяву відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

17.02.2020р. за вх.№ЕП/1537/20 від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, в якому зазначено, що Спеціалізована лабораторія з питань експертизи та досліджень Держмитслужби, як правонаступник Департаменту податкових та митних експертиз ДФС заперечує та вважає, що він необґрунтований та безпідставний, а тому задоволенню не підлягає. Зазначивши, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про перейменування деяких територіальних органів ДФС», та наказу ДФС «Про перейменування деяких територіальних органів ДФС», Спеціалізовану лабораторію з питань експертизи та досліджень ДФС перейменовано на Департамент податкових на митних експертиз ДФС. Наказом ДПМЕ ДФС введено в дію організаційна структура, та штатний розпис ДПМЕ ДФС на 2017 рік, затверджених в.о. Голови Державної фіскальної служби України М.В. Проданом. В структурі та штатному розписі відсутній Одеський відділ з питань експертизи та досліджень ДПМЕ ДФС. Відповідач зазначив, що позивачу надісланий лист ДПМЕ ДФС з вимогою надати письмові пояснення про відсутність на роботі, та у разі наявності, оригінали документів які підтверджують її відсутність з поважних причин, відповіді на який не надано. Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не з`являється на роботу. Враховуючи це, та відсутність посади начальника Одеського відділу з питань експертиз та досліджень ДПМЕ ДФС в структурі та штатному розписі, відповідно до ст.49-2 КЗпП листом ДПМЕ ДФС Садчікову Л.В. попереджено про наступне звільнення із займаної ти начальника Одеського відділу з питань експертизи та досліджень ДПМЕ ДФС згідно з п. 1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із зміною організаційної структури ДПМЕ ДФС. Одночасно з цим відповідно до ст.49-2 КЗпП ОСОБА_1 запропоновано всі вакантні та значні посади які відповідають стану здоров`я та кваліфікації позивача. Лист ДПМЕ ДФС Садчіковою Л.В. отриманий особисто 04.09.2019р., про що свідчить її особистий підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Відповідач вказує, що діяв відповідно до повноважень, в межах та у спосіб передбачений чинним законодавством,

Ухвалою суду від 10.03.2020 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 . Розгляд справи розпочато спочатку та призначено судове засідання та призначено судове засідання 31.03.2020 р.

Ухвалою суду від 13.04.2020 року зупинено провадження по справі № 420/104/20 до завершення обмежувальних протиепідемічних заходів.

20.07.2020 р. від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторін в порядку письмового провадження.

Ухвалою суду від 22.07.2020 року поновлено провадження по справі № 420/104/20.

Відповідач в судове засідання призначене на 22.07.2020 р. не з`явився. Повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Частиною 9 статті 205 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Враховуючи неявку в судове засідання сторін, суд ухвалив продовжити розгляд заяви в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів.

Відповідно до ч. 4 статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

20 серпня 2015 року позивача - ОСОБА_1 призначено на посаду начальника з питань експертизи та досліджень спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень ДФС України (т.3 а.с. 83)

16 лютого 2016 року позивач перебувала на посаді начальника Одеського відділу з питань експертизи та досліджень Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень ДФС України (т.3 а.с.87).

21 лютого 2018 року Обласною медико-соціальною експертною комісією № 1 м. Одеси встановлена ОСОБА_1 перша група інвалідності «Б», де визначена причина інвалідності загальне захворювання, що підтверджено довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААА № 891763 (т.1 а.с. 9). В п.11 довідки зазначено «дата чергового переогляду» - безстроково та в п.12 довідки вказано висновок про умови та характер праці «Потребує постійного стороннього догляду».

12 листопада 2018 року рішенням Одеського окружного адміністративного суду, по справі №815/2333/18, яке 27 червня 2019 року залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту податкових та митних експертиз ДФС №90-к від 20 квітня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з Департаменту податкових та митних експертиз ДФС згідно п.2 ст.40 Кодексу законів про працю України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Одеського відділу з питань експертизи та досліджень Департаменту податкових та митних експертиз ДФС з 20 квітня 2018 року. Стягнуто з Департаменту податкових та митних експертиз ДФС на користь ОСОБА_1 заробітну плату за вимушений прогул, починаючи з 21 квітня 2018 року по 12 листопада 2018 року в розмірі 40975,20 грн. (сорок тисяч дев`ятсот сімдесят п`ять гривень двадцять копійок) з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Одеського відділу з питань експертизи та досліджень Департаменту податкових та митних експертиз ДФС та в частині стягнення з Департаменту податкових та митних експертиз ДФС середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць 6000,00 (шість тисяч гривень 00 коп.) з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

19 листопада 2018 року Наказом №228-к ОСОБА_1 поновлено на роботі, на посаді начальника Одеського відділу з питань експертизи та досліджень Департаменту податкових та митних експертиз ДФС, та сплачено середній заробіток за один місяць в межах суми 6 000,00 грн., у відповідності з Рішенням від 12.11.2018р. Одеського окружного адміністративного суду, по справі №815/2333/18.

ДПМЕ ДФС від 30.08.2019р. направило ОСОБА_1 лист №22/13/94-94-10-03-01-13 щодо надання письмових пояснень про причини відсутності на роботі.

25 вересня 2019р. працівниками ДПМЕ ДФС складений акт про ненадання письмових пояснень щодо причини відсутності.

12 листопада 2019р. Одеським управлінням з питань експертизи та досліджень складено акт про відсутність на роботі в період з 19.11.2018 року по 12.11.2019 р. начальника Одеського відділу з питань експертизи та досліджень ОСОБА_1 на роботі.

Листом №23/13/94-94 ДПМЕ ДФС від 30.08.2019р. - ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення із займаної посади начальника Одеського відділу з питань експертизи та досліджень ДПМЕ ДФС у зв`язку із зміною організаційної структури ДПМЕ ДФС. Одночасно з цим ОСОБА_1 запропоновано вакантні та посади які відповідають стану здоров`я та кваліфікації:

- начальник відділу матеріального-технічного забезпечення та розвитку інфраструктури;

- провідний спеціаліст відділу матеріально-технічного забезпечення та розвитку інфраструктури;

- головний державний інспектор відділу моніторингу, експертної діяльності, аналітичної роботи та контролю якості управління стандартизації , метрології та контролю якості;

- завідувача сектору організації закупівель відділу матеріального- технічного забезпечення та розвитку інфраструктури; завідувача сектору інформаційних технологій;

- заступник начальника відділу досліджень нафти, нафтопродуктів та мастильних матеріалів управління експерти та досліджень хімічної та промислової продукції;

- головний державний інспектор-експерт відділу досліджень нафти, нафтопродуктів та мастильних матеріалів управління експерти та досліджень хімічної та промислової продукції;

- головний державний інспектор-експерт відділу досліджень спирту, спиртовмісних рідин, алкогольних та безалкогольних напоїв і тютюну управління експертиз та досліджень харчової продукції, напоїв та біологічно-активних речовин;

- головний державний інспектор-експерт відділу інженерно-технічної та криміналістичної експертизи управління товарознавчої, інженерно - технічної та криміналістичної експертизи.

Наказом від 12 листопада 2019 р. №280-к з метою забезпечення виконання наказів ДПМЕ ДФС від 21.03.2017 р. №44 «Про введення в дію організаційної структури ДПМЕ ДФС на 2017 рік» у зв`язку з відсутністю в структурі ДПМЕ ДФС структурного підрозділу «Одеський відділ з питань експертизи та досліджень ДПМЕ ДФС» та відповідної посади «начальника Одеського відділу з питань експертизи та досліджень ДПМЕ ДФС», з урахуванням індивідуальної програми реабілітації інваліда, яка завірена ОСОБА_1 відповідно оригіналу 21.06.2018 року та надана до ДПМЕ ДФС, та звільнено з 13.11.2019 року ОСОБА_1 начальника Одеського відділу з питань експертизи та досліджень ДПМЕ ДФС із займаної посади, підставою є попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 30.08.2019 р. №23/13/94-94-00.

ОСОБА_1 13 листопада 2019 р. направлено лист №38/13/94-94-04-03-13 про звільнення з посади начальника Одеського відділу з питань експертизи та досліджень ДПМЕ ДФС, та отримання трудової книжки, а також необхідність повернення службового посвідчення.

12 грудня 2019р. ОСОБА_1 повторно надісланий лист №41/13/94-94-03-01-13 про звільненням з посади.

За наслідком встановлених обставин суд зазначає, що відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Положеннями ст. 43 Конституції України визначено, що кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду діяльності, реалізовує програми професійно - технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Законом України «Про державну службу» врегульовані відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначається правовий статус державного службовця.

Згідно ч.2 ст. 357 Митного кодексу України, дослідження (аналізи, експертизи) проводяться експертами спеціалізованого органу з питань експертизи та досліджень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, чи його відокремленого підрозділу або інших експертних установ (організацій), призначених органом доходів і зборів. Зазначені дослідження (аналізи, експертизи) проводяться з метою забезпечення здійснення митного контролю та митного оформлення і не є судовими експертизами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. №889-VIII (далі Закон № 889-VIII) визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону № 889-VIII зміною істотних умов державної служби вважається зміна: 1) належності посади державної служби до певної категорії посад; 2) основних посадових обов`язків; 3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; 4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 30 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Якщо протягом 30 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

Одночасно з цим, підстави для припинення державної служби визначено ст. 83 Закону № 889-VIII, якими серед іншого є припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (ст. 87 цього Закону); у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (ст. 43 цього Закону).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст.2 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Станом на час прийняття оскаржуваного наказу Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19 вересня 2019 року № 117-IX абз. 2 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» виключено, зокрема, виключено норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Натомість, були внесені відповідні зміни, зокрема, до ст.ст. 22 та 87 Закону України "Про державну службу", якими врегульовано питання звільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".

Так, п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VIII в частині підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення доповнено фразою: статті 87, 87-1 цього Закону», окрім існуючої: «статті 87 цього Закону».

При цьому, статтею 87 Закону № 889-VIII передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Внесені Законом від 19.09.2019р. № 117-IX зміни та доповнення до Законів № 3166-VI та № 889-VIII (зокрема ст. ст. 83 та 87-1) значно розширили повноваження суб`єктів призначення в частині звільнення державних службовців (підстав такого звільнення). Натомість, на думку суду, поставивши під загрозу гарантовані конституційні права на працю відповідної категорії осіб, які були призначені за процедурами та у порядку, що діяли до набрання чинності відповідними змінами у законодавстві.

Такі висновки суду обумовлюються обставинами, що є предметом розгляду у цій справі відносно звільнення позивача, який призначався на відповідну посаду у порядку, визначеному положеннями Законів № 3166-VI та № 889-VIII до набрання чинності вищенаведеними змінами та доповненнями, внесеними Законом від 19.09.2019р. № 117-IX, що надавало йому певні соціальні гарантії, впевненість у майбутньому тощо, проте позивач був звільнений саме на підставі доповненої Законом від 19.09.2019 р. № 117-IX редакції Закону № 889-VIII, яка набрала чинності 25.09.2019р. та визначила додаткові підстави припинення державної служби окремих державних службовців за ініціативою суб`єкта призначення, погіршивши становище позивача, яке існувало до прийняття нової норми закону.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 22 Конституції України закріплено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи та в основоположні свободи. Так, у рішенні від 10.12.2009р. у справі «Михайлюк та Петров проти України» (Mikhaylyuk and Petrov v. Ukraine, заява № 11932/02) зазначено, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (зокрема, рішення у справі «Полторацький проти України» (Poltoratskiy v. Ukraine) від 29.04.2003, заява № 38812/97, пункт 155).

Окрім того, суд не залишає поза увагою концепцію правомірного очікування (англ. - legitimate expectation), яка уперше була сформульована в галузі адміністративного права англійськими судами. Згідно з цією концепцією дії або рішення органу публічної влади вважаються такими, що суперечать принципу верховенства права, не тільки у тих випадках, коли такими діями порушуються суб`єктивні права і процесуальні гарантії, прямо передбачені чинним законодавством, але й у тих випадках, коли такі дії не задовольняють правомірних очікувань осіб, стосовно яких вони вчиняються (ухвалюються). Правомірне очікування виникає у тому випадку, коли внаслідок заяв чи обіцянок від імені органу публічної влади, або внаслідок усталеної практики в особи сформувалося розумне сподівання, що стосовно до неї орган публічної влади буде діяти саме так, а не інакше.

Отже, норми Закону від 19.09.2019р. № 117-IX, якими внесено зміни та доповнення до Законів № 3166-VI та № 889-VIII, саме в частині розширення повноважень суб`єкта призначення щодо звільнення державних службовців з посад державної служби, поставивши під загрозу гарантовані конституційні права на працю відповідної категорії осіб, які були призначені на визначений строк за процедурами до набрання чинності вказаними змінами та доповненнями, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Положеннями ст. 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), серед іншого, передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Разом з цим, за правилами ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення із зазначених вище підстав допускається лише, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, з системного аналізу та взаємозв`язку ч.ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст. 87 Закону № 889-VIII, ст.ст. 5-1, 40, 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, у тому числі інші рівноцінні посади державної служби. Тобто вжити заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

За приписами ст. 22 Закону № 889-VIII у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

При цьому, звільнення особи відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, та неможливість запропонувати інші, рівнозначні посади, має обумовлюватися вимогами, які ставляться до осіб, які можуть займати такі посади.

Таким чином, відповідач зобов`язаний був запропонувати позивачу усі вакантні посади, у тому числі вакантні посади, які були рівнозначними посаді заступника начальника управління - начальника відділу дозвільно-ліцензійної діяльності та контролю Міністерства енергетики та захисту довкілля України та відповідали освіті, кваліфікації та досвіду позивача. Проте, вказаного обов`язку відповідач перед позивачем не виконав, оскільки ним не запропоновано позивачці посаду, у створеному (перейменованому) підрозділі, аналогічну займаній позивачем.

При цьому, відповідач не повідомив позивача про наявність вимог, яким не відповідав би позивач та/або не надав інших пояснень щодо того, чому такі посади позивачу запропоновані не були, у зв`язку із чим, пропонування позивачу не всіх вільних на час повідомлення про зміну істотних умов державної служби, не може вважатися належним виконанням відповідачем обов`язку щодо вжиття заходів до переведення позивача як працівника за його згодою на іншу роботу і є протиправним.

Судом не приймаються до уваги твердження відповідача, щодо відсутності посади начальника Одеського відділу з питань експертизи та досліджень ДПМЕ ДФС, оскільки з 22.12.2016 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 14 грудня 2016 року № 941 «Про перейменування деяких територіальних органів Державної фіскальної служби» та 25.01.2017 року ДФС України прийнято наказ № 39 «Про перейменування деяких територіальних органів ДФС», згідно яких перейменовано Спеціалізовану лабораторію з питань експертизи та досліджень ДФС в Департамент податкових та митних експертиз ДФС. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» (далі - Постанова № 858) утворено, як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної митної служби, зокрема Спеціалізовану лабораторію з питань експертизи та досліджень Держмитслужби. Згідно з пунктом 2 Постанови № 858 Департамент податкових та митних експертиз ДФС реорганізується шляхом приєднання до Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби.

З досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено, що з 25 січня 2017 року змінилася лише назви структурного підрозділу ДФС та не змінювалися істотні умови проходження державної служби ОСОБА_1 . Згідно наказу Департаменту податкових та митних експертиз ДФС № 44 від 21.03.2017 року введено в дію з 21.03.2017 року організаційну структуру та штатний розпис Департаменту податкових та митних експертиз ДФС на 2017 рік де зазначено структурний підрозділ: 94-94-87 - Одеське управління з питань експертиз та досліджень (з штатною чисельністю 9 осіб), в структурі якого наявні: відділ досліджень хімічної та промислової продукції та відділ досліджень харчової продукції (т.1 а.с. 129-131), який в подальшому було приєднано до Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби.

Судом, також, не приймаються до уваги твердження відповідача щодо відсутності ОСОБА_1 на роботі у період з 19.11.2018р. по 01.11.2019р., оскільки в матеріалах справи наявні відомості реєстрації співробітників з 01.01.2019р. по 13.09.2019р. стосовно співробітника 556 - ОСОБА_1 , відповідно до яких встановлено, позивач у зазначений період 38 разів перебувала на території (т. 1 а.с. 150). Крім того, міститься Акт від 13.09.2019р., за підписами службових осіб відповідача щодо неодноразового перебування позивача на території підприємства (т. 1 а.с. 149).

Окремо суд зазначає, що 21 лютого 2018 року Обласною медико-соціальною експертною комісією № 1 м. Одеси встановлена ОСОБА_1 перша група інвалідності «Б», де визначена причина інвалідності загальне захворювання, що підтверджено довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААА № 891763.

Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Приписами ст. 5 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», передбачено, що порядок та умови визначення потреб у зв`язку з інвалідністю встановлюються на підставі висновку медико-соціальної експертизи та з врахуванням здібностей до професійної і побутової діяльності особи з інвалідністю. Види і обсяги необхідного соціального захисту особи з інвалідністю надаються у вигляді індивідуальної програми медичної, соціально-трудової реабілітації і адаптації (ч.1). Індивідуальна програма реабілітації є обов`язковою для виконання державними органами, підприємствами (об`єднаннями), установами і організаціями (ч.2).

Основні засади створення правових, соціально-економічних, організаційних умов для усунення або компенсації наслідків, спричинених стійким порушенням здоров`я, функціонування системи підтримання особами з інвалідністю фізичного, психічного, соціального благополуччя сприяння їм у досягненні соціальної та матеріальної незалежності визначені в Законі України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», комплекс оптимальних видів, форм, обсягів, термінів реабілітаційних заходів з визначенням порядку і місця їх проведення, спрямованих на відновлення та компенсацію порушених або втрачених функцій організму і здібностей конкретної особи до виконання видів діяльності, визначених у рекомендаціях медико-соціальної експертної комісії є індивідуальною програмою реабілітації.

21 лютого 2018 року позивач отримала індивідуальну програму реабілітації інваліда № 135/473/дс (т.1а.с. 8).

Згідно ч.3 ст. 23 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» індивідуальна програма реабілітації особи з інвалідністю є обов`язковою для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними установами, підприємствами, установами, організаціями, в яких працює або перебуває особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.

В п. 5 індивідуальної програми реабілітації інваліда № 135/473/дс (т.1 а.с. 37), виданої ОСОБА_1 , зазначено про «Можливе продовження роботи в кабінетних умовах згідно з професійними навичками, без впливу струмів ВЧ й НВЧ іонізуючої рідини»

Статтею 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно…., стану здоров`я, інвалідності, …., не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку щодо протиправності Наказу Департаменту податкових та митних експертиз ДФС №280-К від 12.11.2019р. та наявності підстав для його скасування.

Відповідно до вимог ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Стосовно тверджень позивача, що скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури і штатного розпису державного органу, яку він обіймав до звільнення не відбувалося, суд зазначає наступне.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

З дослідженого наказу Департаменту податкових та митних експертиз ДФС № 280-к від 12.11.2019 року встановлено, що позивачку звільнено з 13 листопада 2019 року з посади начальника Одеського відділу з питань експертизи та досліджень ДПМЕ ДФС (т.1 а.с. 126).

Враховуючи наведене суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги позивача про зобов`язання Спеціалізованої лабораторії з питань експертиз та досліджень Державної Митної Служби України, як правонаступника Департаменту податкових та митних експертиз ДФС поновити ОСОБА_1 на роботу в Департаменті податкових та митних експертиз ДФС, на посаді начальника Одеського відділу з питань експертизи та досліджень ДФС шляхом: зобов`язання Спеціалізованої лабораторії з питань експертиз та досліджень Державної Митної Служби України, поновити ОСОБА_1 на посаді в Спеціалізованій лабораторії з питань експертиз та досліджень Державної Митної Служби України в Департаменті податкових та митних експертиз ДФС Одеському відділі з питань експертизи та досліджень ДФС з 13.11.2019р., яка за своїми умовами праці, функціональними обов`язками та повноваженнями відповідає або є рівнозначною посаді, яку вона обіймала станом на 12.11.2019р.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що відповідачем трудові гарантії позивача були порушені при звільненні позивача за п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із чим повинні бути відновлені шляхом зобов`язання Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби поновити ОСОБА_1 у Департаменті податкових та митних експертиз ДФС на посаді, рівнозначній з якої останню було незаконно звільнено.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.11.2019р. по дату прийняття судового рішення суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з ч.2ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету згідно з нормами ст. 13 Закону України «Про оплату праці», здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Разом з цим, згідно з нормами ст. 98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. (далі Порядок № 100).

Згідно з абз. 3 п. 2 Порядку №100 збереження заробітної плати «у всіх інших випадках», до яких відноситься вимушений прогул, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 3 Порядку №100 встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками - почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За правилами пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05.09.2019р. по справі № 813/1247/17.

Оскільки відповідачем не виконано вимогу суду щодо надання суду довідки про середню заробітну плату за період з вересня 2019р по жовтня 2019р. за займаною посадою позивача чи за аналогічною посадою, суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про зобов`язання Спеціалізованої лабораторії з питань експертиз та досліджень Державної Митної Служби України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 листопада 2019 року, по день ухвалення судом рішення по справі з урахуванням виплаченої вихідної допомоги, шляхом: зобов`язання Спеціалізованої лабораторії з питань експертиз та досліджень Державної Митної Служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 листопада 2019 року, по день ухвалення судом рішення по справі з урахуванням виплаченої вихідної допомоги у відповідності до вимог ч. 2 ст.235 КЗпП України та Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Відповідно до п. 3 ч. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Такою подією суд визначає дату звільнення позивача з посади 13.11.2019р.

Таким чином, враховуючи наведене, на користь позивача має бути стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.11.2019 року по дату винесення рішення.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові по справі №826/6583/14 від 15.02.2019 року, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Тому, стягненню підлягає сума заробітної плати за час вимушеного прогулу без утримання податків та інших платежів.

Суд звертає увагу, що Конституційний Суд України у Рішенні № 2-рп/2008 від 29 січня 2008 року, зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене.

Згідно із ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їхні гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Цей обов`язок зокрема проявляє себе в дії ст. 43 Конституції України, яка гарантує право працівника на працю, а також в дії ст. 41 Конституції України, яка гарантує кожному його право власності, стверджуючи його нерушимість. При цьому право на працю, безпосередньо включає право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне існування людини та її сім`ї. Звідси, особливого значення набуває право на своєчасне одержання винагороди за працю та її правовий захист.

Слід зазначити, що несвоєчасна або неповна виплата відповідних належних людині виплат, зокрема заробітної плати, порушує конституційний принцип, який гарантує забезпечення державою життєвого рівня достатнього для задоволення необхідних життєвих потреб і порушує право власності громадян на такі виплати, згідно позиції Європейського Суду з прав людини це є прямим порушенням статті першої Протоколу №1 Європейської конвенції "Про захист прав людини та основоположних свобод", де зазначено: "Всяка фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права."

Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України").

Згідно з ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно зі ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов ОСОБА_1 до Спеціалізованої лабораторії з питань експертиз та досліджень Державної митної служби України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу таким, що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РКОПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Спеціалізованої лабораторії з питань експертиз та досліджень Державної митної служби України (, адреса: 04073, м. Київ, просп. Степана Бендери, 8, корп.. 8) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту податкових та митних експертиз ДФС №280- К від 12.11.2019 року, про звільнення ОСОБА_1 з Департаменту податкових та митних експертиз ДФС.

Зобов`язати Спеціалізовану лабораторію з питань експертиз та досліджень Державної Митної Служби України (, адреса: 04073, м. Київ, просп. Степана Бендери, 8, корп.. 8), поновити ОСОБА_1 (РКОПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на посаді в Спеціалізованій лабораторії з питань експертиз та досліджень Державної Митної Служби України в Департаменті податкових та митних експертиз ДФС Одеському відділі з питань експертизи та досліджень ДФС з 13.11.2019р., яка за своїми умовами праці, функціональними обов`язками та повноваженнями відповідає або є рівнозначною посаді, яку вона обіймала станом на 12.11.2019р.

Зобов`язати Спеціалізованої лабораторії з питань експертиз та досліджень Державної Митної Служби України (, адреса: 04073, м. Київ, просп. Степана Бендери, 8, корп. 8) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РКОПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 листопада 2019 року, по день ухвалення судом рішення по справі з урахуванням виплаченої вихідної допомоги у відповідності до вимог ч. 2 ст.235 КЗпП України та Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (РКОПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на посаді в Спеціалізованій лабораторії з питань експертиз та досліджень Державної Митної Служби України в Департаменті податкових та митних експертиз ДФС Одеському відділі з питань експертизи та досліджень ДФС з 13.11.2019р., яка за своїми умовами праці, функціональними обов`язками та повноваженнями відповідає або є рівнозначною посаді, яку вона обіймала станом на 12.11.2019р та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Токмілова Л.М.

.