Справа № 200/3363/20-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2020-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2020 року справа №200/3363/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року (повне судове рішення складено 13 травня 2020 року у м. Слов`янську) у справі № 200/3363/20-а (суддя в І інстанції Хохленков О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області (далі Управління) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтуванні вимог позивач зазначив, що він є пенсіонером, знаходиться на обліку у Костянтинівському міському відділенні Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області (далі Костянтинівське міське відділення) з лютого 2020 року. До 01.04.2014 регресні виплати отримував в місті Єнакієве, але з 01.04.2014 виплата була припинена без пояснення причин. В лютому 2020 року з відповідною заявою про поновлення виплати регресу позивач звернувся до Костянтинівського міського відділення. За період з 01.04.2014 по 31.01.2020 заборгованість відповідачем не була виплачена. Таким чином, дії Костянтинівського міського відділення Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо невиплати страхових виплат за період з 01.04.2014 по 31.01.2020 є незаконними, у зв`язку з чим просив суд:

- визнати дії Управління щодо відмови виплати страхових виплат за період з 01.04.2014 по 31.01.2020 на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 365 від 08.08.2016 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі Постанова № 365) незаконними;

- зобов`язати відповідача виплатити страхові виплати за період з 01.04.2014 по 31.01.2020.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року позовні вимоги задоволенні частково.

Визнано дії Управління щодо відмови виплати позивачу страхових виплат за період з 01.04.2014 по 31.01.2020.

Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 страхові виплати за період з 01.04.2014 по 31.01.2020.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що у період з квітня 2014 року по грудень 2019 року ОСОБА_1 як внутрішньо переміщена особа до управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та їх відділень не звертався. Органи Фонду соціального страхування України та їх відділення не мають права здійснювати страхові виплати, в тому числі внутрішньо переміщеним особам, за відсутності документів, що підтверджують право особи на страхові виплати. Апелянт наголосив, що виплати проводяться лише на строк дії довідки про взяття на облік, але не більше строку, на який особа має право на страхові виплати. Натомість позивач не скористався своїм правом, та у період з квітня 2014 року по грудень 2019 року до Управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень із заявою про продовження та нарахування страхових виплат не звертався. 23 грудня 2019 року внутрішньо перемішена особа позивач звернувся до Костянтинівського міського відділення з заявою про продовження йому раніше призначеної страхової виплати з 01.12.2019, та надав до відділення довідку ВПО № від 29.11.2016, тому 03 січня 2020 року постановою Костянтинівського міського відділення № 0525/75643/75643/32 продовжено позивачу раніше призначену щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 3652,11 грн. Також апелянт зазначив, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що згідно з висновком медико-соціальної експертної комісії і потерпілому було встановлено 30% втрати професійної працездатності з 13.11.1995 - безстроково.

З 01 квітня 2001 року знаходився на постійному обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Єнакієве Донецької області.

29 листопада 2016 року позивач взятий на облік внутрішньо переміщених осіб за адресою проживання: Донецька область, Костянтинівський район, село Іллінівка, вулиця Кринична, 32, про що свідчить довідка № від 29.11.2016 (а.с.4).

Постановою Костянтинівського міського відділення від 03 січня 2020 року № 0525/75643/75643/32 продовжено раніше призначену щомісячну страхову виплату в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 3652,11 грн., постановлено виплати провадити з 01 грудня 2019 року безстроково.

З 01.12.2019 по теперішній час ОСОБА_1 отримує страхові виплати у Костянтинівському міському відділенні.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до положень частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. При цьому основи соціального захисту, а також форми і виді пенсійного забезпечення, визначаються виключно законами України (пункт 6 частини 1 статті 92 Конституції України).

Зокрема, з огляду на положення статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

Разом з цим, положення частини 1 статті 27 цих же Основ передбачають, що виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов`язків щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами.

Отже, Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування вичерпних випадків припинення таких страхових виплат, як страхові виплати, не передбачають, але встановлюють, що вони можуть бути передбачені іншими законами.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від 20.10.2014 № 1706-VII (далі Закон № 1706-VII).

Згідно статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати страхових виплат врегульовані Законом України від 23.09.1999 № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 1105-XIV).

У відповідності до вимог ст. 46 Закону № 1105-XIV, страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України: 2) на весь час. протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого: 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку: 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми: 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Також слід звернути увагу на те, що у будь-якому випадку, хоча припинення страхових виплат могло мати місце й в інших випадках, передбачених іншим законом, воно можливе виключно на підставі рішення Фонду соціального страхування або за рішенням суду.

Позивач має статус внутрішньо переміщеної особи, в силу положень статті 1 Закону № 1706-VII. Проте будь-яких положень щодо незастосування до внутрішньо переміщених осіб Закону № 1105-XIV у собі не містить, а положення Закону № 1706-VII та Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (далі Закон № 638-IV) не містять вказівок про те, що ці закони є спеціальними по відношенню до Закону № 1105-XIV.

Суд констатує, що Закон № 1706-VII та Закон № 638-IV не визначають жодної спеціальної підстави для припинення виплати особі будь-якого виду соціальної виплати, у тому числі і страхові виплати, як і не наділяє органи фонду соціального страхування України правом не приймати рішення у випадку наявності підстави для припинення страхових виплат, як це прямо встановлено Законом № 1105-XIV і тим більше, не встановлює права вчинити це автоматично на підставі інформації, отриманої від управління праці та соціального захисту населення, Держприкордонслужби або іншого державного органу про відсутність внутрішньо переміщеної особи за місцем проживання чи про її повернення до покинутого місця проживання і не повернення назад.

Положеннями статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені саме Конституцією та законами України.

Разом з тим реалізація прав позивача (на отримання заборгованості по страховим виплатам) була обмежена положеннями Постанови № 365, що не відповідає та суперечить Конституції України.

Відповідно до частин 3,4 статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п. 25 цього рішення).

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді страхових виплат, суд вважає таким, що не мало ознак законності. Тому, суд не бачить необхідним перевіряти дії фонду соціального страхування на предмет того чи переслідували вони легітимну мету: публічні або ж суспільні інтереси, а також чи було втручання у право на мирне володіння своїм майном пропорційним поставленій меті. Встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дії не у спосіб, що встановлений законом, є окремою підставою, яка вказує на те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

За правилами частин 1, 5 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в разі якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, з урахуванням положень статті 9 КАС України, з метою повного захисту законних прав позивача, місцевий суд правильно вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість по щомісячним страховим виплатам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду в наведеній частині.

Разом з тим, з матеріалів справи встановлено, що поновлення виплат здійснено з 01 грудня 2019 року згідно постанови Костянтинівського міського відділення від 03 січня 2020 року № 0525/75643/75643/32 (а.с. 30, 34), що спростовує такий довід щодо невиплати страхових виплат по 31.01.2020, як зазначено позивачем у позові. За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню.

Отже, в резолютивній частині свого рішення місцевий суд помилково та зайво визнав дії відповідача протиправними щодо припинення виплати страхових виплат ОСОБА_1 за період з 01.04.2014 по 31.01.2020 та зобов`язав нарахувати та виплатити заборгованість за період з 01.04.2014 по 31.01.2020, що виправляється судом апеляційної інстанції шляхом зміни судового рішення місцевого суду.

Наведена вище в мотивувальній частині цього судового рішення апеляційної інстанції помилка, допущена місцевим судом при формулюванні резолютивної частини свого судового рішення, є підставою для зміни судового рішення шляхом викладення в новій редакції абзаців 2, 3 резолютивної частини рішення суду першої інстанції.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до вимог ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни судового рішення.

Частиною четвертою цієї статті передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - змінити.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року у справі № 200/3363/20-а змінити.

В абзацах другому та третьому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року у справі № 200/3363/20-а дату «по 31 січня 2020 року» замінити датою «по 30 листопада 2019 року».

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року у справі № 200/3363/20-а - залишити без змін.

Повне судове рішення 21 липня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук