Справа № 420/4127/20
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2020-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2020 року м. Одеса справа № 420/4127/20

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 03.01.2020 року №15-51/13-20СГ, яким відмовлено позивачу у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Йосипівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населеного пункту), орієнтований розмір земельної ділянки 2,00 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого господарства та зобов`язання відповідача розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної власності, орієнтованою площею 2,0 га, яка має кадастровий номер: :01:001:0403, шляхом поділу, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, за межами населеного пункту Йосипівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області та прийняття рішення (наказ) яким надати дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що вона 20.06.2019 року та повторно 04.07.2019 року звернулася до ГУ Держгеокадастру в Одеській області з клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної власності, орієнтовною площею 2,0 га, кадастровий номер :01:001:0403 з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, на території Йосипівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населеного пункту). За наслідками розгляду вказаних клопотань позивач отримала листи про надання відповіді від 23.07.2019 року №К-7184/0-4193/0/37-19 та від 08.08.2019 року №К-7941/0-4573/0/37-19, якими відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Вказана відмова позивачем оскаржена в судовому порядку та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.11.2019 року по справі №420/5370/19 визнано протиправною бездіяльність ГУ Держгеокадастру в Одеській області у неприйнятті рішення (наказу) за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 20.06.2019 року, індекс.№К-7184/0136-19 від 24.06.2019 року та зобов`язано ГУ Держгеокадастру в Одеській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 20.06.2019 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтованою площею 2 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту Йосипівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, яке зареєстровано в Головному управлінні Держгеокадастру в Одеській області за індекс.№К-7184/0136-19 від 24.06.2019 року, із прийняттям відповідного рішення в порядку та у спосіб, передбачений ст.118 Земельного кодексу України та Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 року №333, з урахуванням висновків суду та правової оцінки, наданої судом у даному рішенні. На виконання вказаного рішення, ГУ Держгеокадастру в Одеській області видало наказ від 03.01.2020 року №15-51/13-20СГ про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Йосипівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населеного пункту), орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, з підстав того, що ГУ Держгеокадастру в Одеській області затверджений перелік земельних ділянок право оренди на які виставляється на земельці торги окремими лотами, до якого включена земельна ділянка, яку позивач бажає отримати у власність.

Позивач вважає, що на законодавчому рівні закріплено підстави такої відмови, вони є вичерпними і додаткового тлумачення не потребують. Крім того, так як клопотання позивачем подані 20.06.2019 року та 04.07.2019 року, відповідач не мав права 30.07.2019 року вносити дану земельну ділянку до переліку земельних ділянок, права оренди на які виставляються на земельні торги окремими лотами, а відтак в оскаржуваному рішенні Держгеокадастру не наведено жодної з підстав, передбачених ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, котрі є виключними. Оскільки позивач має право безоплатно набути у власність із земель державної власності земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства розміром до 2,00 га та позивачем повністю дотримано регламентовану законодавством процедуру звернення з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, подані необхідні для цього документи, з метою ефективного судового захисту прав, просить позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача надав до суду письмовий відзив, який мотивований тим, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.11.2019 року по справі №420/5370/19, прийнято наказ від 03.01.2020 року №15-51/13-20-СГ, яким відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, з підстави, що земельну ділянку, яку бажає отримати у власність позивач, включено в перелік земельних ділянок право оренди на які виставляється на земельні торги окремими лотами, відповідно до Наказу №326 від 30.07.2019 року, а тому відповідно до ч.3 ст.136 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) не може відчужуватися до завершення торгів.

Також представник відповідача зазначив, що суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, а тому позовна вимога про зобов`язання ГУ Держгеокадастру в Одеській області прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача. Крім того, Головним управлінням не розглядалось клопотання про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки шляхом поділу, а тому зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню. Та оскільки у доданих до заяви документах представником позивача Ковальчуком О.М. не належним чином враховано витрачений ним час на вчинення вказаних дій, пов`язаних з підготовкою та розглядом справи, та враховуючи, що ним подано позовні заяви до Одеського окружного адміністративного суду від імені різний позивачів до Головного управління з аналогічними позовними вимогами, відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу на користь позивача.

Ухвалою суду від 20.05.2020 позов залишений без руху.

Ухвалою суду від 26.05.2020 року продовжено строк на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 02.06.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що представник ОСОБА_1 20.06.2019 року звернувся до ГУ Держгеокадастру в Одеській області з клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, для ведення особистого селянського господарства, сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га, кадастровий номер :01:001:0403 з метою подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована на території Йосипівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населеного пункту) (а.с.9).

До поданого клопотання представник ОСОБА_1 додав копії наступних документів: паспорт громадянина України; ідентифікаційний код; графічний матеріал на бажану земельну ділянку із позначенням місця її розташування; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордер на представництво інтересів.

04.07.2019 року представник ОСОБА_1 повторно звернувся до ГУ Держгеокадастру в Одеській області з клопотанням аналогічного змісту (а.с.10).

Листом від 23.07.2019 року №К-7184/0-4193/0/37-19 ГУ Держгеокадастру в Одеській області відмовило позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за наслідками розгляду клопотання від 20.06.2019 року, оскільки у Головному управлінні відсутня інформація щодо позиції Йосипівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області щодо надання ОСОБА_1 у власність даної земельної ділянки на виконання доручення від 08.10.2014 року № 37732/0/1-14 віце-прем`єр-міністра - міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України Гройсмана В.Б. Також повідомлено позивача, що на доданих до клопотання графічних матеріалах не зазначено межі бажаної до відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га (а.с.11).

30.07.2019 року Наказом ГУ Держгеокадастру в Одеській області №326 «Про доповнення переліку земельних ділянок» доповнено перелік земельних ділянок, права оренди на які виставляються на земельні торги окремими лотами згідно Додатку №1, затвердженого Наказом Головного управління Держземагенства в Одеській області «Про затвердження переліку земельних ділянок» №77 від 18.09.2014 року, земельними ділянками, визначеними Додатком №1 до Наказу №326 (а.с.17-18).

Листом від 08.08.2019 року №К-7941/0-4573/0/37-19 ГУ Держгеокадастру в Одеській області відмовило позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за наслідками розгляду клопотання від 04.07.2019 року, оскільки відповідно до Наказу ГУ Держгеокадастру в Одеській області №77 від 18.09.2014 року «Про затвердження переліку земельних ділянок» зі змінами від 30.07.2019 року №326 «Про доповнення переліку земельних ділянок», згідно з Додатком №1 бажана позивачем земельна ділянка входить до переліку земельних ділянок, права оренди на які виставляються на земельні торги окремими лотами (а.с.12).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.11.2019 року по справі №420/5370/19 позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ Держгеокадастру в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність ГУ Держгеокадастру в Одеській області у неприйнятті рішення (наказу) за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 20.06.2019 року, індекс.№К-7184/0136-19 від 24.06.2019 року та зобов`язано ГУ Держгеокадастру в Одеській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 20.06.2019 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтованою площею 2 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту Йосипівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, яке зареєстровано в ГУ Держгеокадастру в Одеській області за індекс.№К-7184/0136-19 від 24.06.2019 року, із прийняттям відповідного рішення в порядку та у спосіб, передбачений ст.118 Земельного кодексу України та Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 року №333, з урахуванням висновків суду та правової оцінки, наданої судом у даному рішенні (а.с.19-26).

На виконання вищевказаного рішення, ГУ Держгеокадастру в Одеській області видало наказ від 03.01.2020 року №15-51/13-20-СГ про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Йосипівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населеного пункту), орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, з підстав того, що ГУ Держгеокадастру в Одеській області затверджений перелік земельних ділянок право оренди на які виставляється на земельці торги окремими лотами, до якого включена земельна ділянка, яку позивач бажає отримати у власність (а.с.27).

Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України (далі - ЗК України).

Частиною 3 ст.22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, зокрема.

Пунктом «б» ч.1 ст.81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

З огляду на це, позивач, яка є громадянином України, має право на набуття права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства.

Стаття 122 Земельного кодексу України визначає, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених ч.8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Водночас, ухвалення рішення є результатом певної правової процедури, яка йому передує.

Статтею 118 ЗК України визначається порядок безоплатної приватизації земельних ділянок.

Згідно з ч.6 ст.118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч.7 ст.118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Таким чином, ч.7 ст.118 ЗК України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст.118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена зокрема в постановах Верховного Суду від 27.02.2018 року по справі №545/808/17, від 24.04.2018 року по справі №814/1961/17.

Судом встановлено, що позивач у клопотанні від 04.07.2019 року зазначила цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри (а.с.10). До клопотання додала графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (а.с.13), тобто вимоги ч.6 ст.118 ЗК України щодо таких клопотань позивачем дотримано. Викопіювання з схеми розташування бажаної земельної ділянки містить посилання на адресу цієї земельної ділянки, на зазначеній схемі виділено її місце розташування.

З огляду на зазначене, позивач при зверненні до ГУ Держгеокадастру в Одеській області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства подала всі необхідні документи, передбачені нормами ЗК України.

Однак, позивачу Наказом ГУ Держгеокадастру в Одеській області №15-51/13-20-СГ від 03.01.2020 року відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Йосипівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населеного пункту) орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, у зв`язку з тим, що Головним управлінням затверджено перелік земельних ділянок, право оренди на які виставляється на земельні торги окремими лотами, до якого також включена бажана позивачем земельна ділянка.

При цьому, суд зазначає, що вищезазначена підстава для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відсутня у визначеному ЗК України переліку підстав для такої відмови.

Водночас, приписами ч.3 ст.136 ЗК України визначено, що земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Однак надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є рівнозначним відчуженню земельної ділянки, передачі в заставу чи у користування. Крім того надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є свідченням того, що така земельна ділянка буде передана у власність в наступному.

Оскільки надання дозволу на розробку проекту землеустрою є самостійним етапом отримання земельної ділянки безоплатно у власність, встановлений вичерпний перелік підстав для відмови у наданні відповідного дозволу, та враховуючи, що відповідач фактично відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою з підстав, не передбачених нормами ЗК України, суд доходить до висновку, що така відмова є протиправною та такою, що не відповідає нормам чинного законодавства. З огляду на зазначене позовна вимога про визнання протиправним та скасування наказу №15-51/13-20-СГ від 03.01.2020 року є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної власності, орієнтованою площею 2,0 га, яка має кадастровий номер: :01:001:0403, шляхом поділу, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, за межами населеного пункту Йосипівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області та прийняття рішення (наказ) яким надати дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, суд зазначає наступне.

Суд вважає помилковими доводи відповідача про втручання суду у дискреційні повноваження Головного управління Держгеокадастру в Одеській області.

В Рекомендації R(80)2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року, під дискреційним повноваженням розуміються повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд зазначає, що у разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15) суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Як вбачається з матеріалів справи, з приводу даних правовідносин вже наявне рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.11.2019 року по справі №420/5370/19, яким позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ Держгеокадастру в Одеській області задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність ГУ Держгеокадастру в Одеській області у неприйнятті рішення (наказу) за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 20.06.2019 року, індекс.№К-7184/0136-19 від 24.06.2019 року та зобов`язано ГУ Держгеокадастру в Одеській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 20.06.2019 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтованою площею 2 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту Йосипівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, яке зареєстровано в ГУ Держгеокадастру в Одеській області за індекс.№К-7184/0136-19 від 24.06.2019 року, із прийняттям відповідного рішення в порядку та у спосіб, передбачений ст.118 Земельного кодексу України та Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 року №333, з урахуванням висновків суду та правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Однак, відповідач повторно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні клопотання наказом від 03.01.2020 року №15-51/13-20-СГ, при цьому посилаючись на ті ж доводи, що і у відповіді від 08.08.2019 року, яка була предметом спору по справі №420/5370/19.

Аналізуючи правові обставини, які склались, суд наголошує, що згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст.5 КАС України визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, суд у вказаних правовідносинах має застосувати такий захід правового впливу, який беззаперечно забезпечить належний захист порушених прав позивача.

Принцип юридичної визначеності, який є елементом принципу верховенства права, має на меті, крім іншого, дотримання принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання).

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Суд враховує, що в клопотаннях позивача від 20.06.2019 року та від 04.07.2019 року містилося прохання саме про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної власності, орієнтовною площею 2,0 га, кадастровий номер :01:001:0403 з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, на території Йосипівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населеного пункту) та саме дані клопотання розглядалися відповідачем. Інших клопотань позивача про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної власності, орієнтовною площею 2,0 га, кадастровий номер :01:001:0403, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, саме шляхом її поділу, матеріали справи не містять. За таких обставин, суд доходить до висновку, що в даній частині позовна вимога задоволенню не підлягає.

Враховуючи повторну відмову з аналогічних підстав, щодо яких судом вже надано оцінку, суд вважає за необхідне, зобов`язати ГУ Держгеокадастру у Одеській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної власності, орієнтовною площею 2,0 га, яка має кадастровий номер :01:001:0403 на території Йосипівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населеного пункту).

Саме такий спосіб порушеного права, на переконання суду, слугуватиме належним механізмом недопущення повторного порушення права позивача, а спір між сторонами буде вирішено остаточно. Що в свою чергу, на думку суду, в даному випадку не є втручанням суду у дискреційні повноваження відповідача, а є обґрунтованим способом захисту порушеного права ОСОБА_1 , оскільки позивач звертався до відповідача з питанням щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, проте відповідач надав відмову, викладену в наказі, який визначний судом протиправним.

Щодо позовної вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з відповідача на користь позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються ст. 134 КАС України. Відповідно до ч.2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

22.06.2020 року до суду надійшла письмова заява Вх.№23791/20 про стягнення на користь позивача судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Ковальчуком О.М., з відповідача у сумі 15800 грн. Вартість правової допомоги підтверджується Актами прийому передачі юридичних послуг адвокатом Ковальчуком О.М. клієнту ОСОБА_1 відповідно до опису юридичних послуг та розрахунку їх вартості, визначених на виконання п.3 Договору про надання правової допомоги №1/30-2 від 26.02.2020 року.

26.06.2020 року від представника відповідача надійшли заперечення на заяву про стягнення витрат на правничу допомогу Вх.№24688/20. В обґрунтування наданих заперечень представник відповідача вказує, що у доданих до заяви документах представником позивача неналежним чином враховано витрачений ним час на вчинення наданих послуг та інших дій, пов`язаних з підготовкою та розглядом справи. Також, представник відповідача наголосив, що адвокат Ковальчук О.М. надає правові послуги різним позивачам в Одеському окружному адміністративному суді, при цьому складаючи аналогічні процесуальні документи, а тому непропорційним є заявлений розмір витрат про правничу допомогу та ціна визначених послуг.

За змістом ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.4 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таким чином, зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

Вказана позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 13.12.2018 року у справі №816/2096/17.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон №5076-VI).

Відповідно до ч.3 Закону №5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно п.1, 2, 6 ч. , 2 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону №5076-VI інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Частиною 3 ст.30 Закону №5076-VI встановлено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Крім вищезазначеного закону, порядок оплати праці адвоката регулюється Правилами адвокатської етики, затверджених 09.06.2017 року з`їздом адвокатів України.

Так відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики - формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. При цьому суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Частиною 7 ст.139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так, підставою для відшкодування витрат на правову допомогу є, зокрема, наявність належних та допустимих доказів взаємозв`язку між сплаченими позивачем адвокату коштами та наданою йому правовою допомогою на підставі відповідного договору, який стосується безпосередньо підготовки процесуальних документів та супроводження даної судової справи.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було винесене судове рішення у справі, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04, п. 269).

Як встановлено судом, між позивачем та адвокатом Ковальчуком О.М. укладено договір про надання правової допомоги №1/30-2 від 26.02.2020 року, відповідно до п.2 якого, зокрема, клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання представляти інтереси клієнта на території України з метою захисту його прав та законних інтересів (а.с.30).Пунктом 3 даного договору сторонами погоджені гонорарні відносини.

На підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу представником позивача до суду надано опис юридичних послуг та розрахунок їх вартості (а.с.31), Акти приймання-передачі юридичних послуг від 14.04.2010 року та від 19.06.2020 року, та копії прибуткового касового ордеру адвоката Ковальчук О.М. №1/30-2 від 14.04.2020 року та №1/30-22 від 19.06.2020 року.

Разом з тим ч.5 ст.134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч.5 ст.134 КАС України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.134 КАС України).

Суд вважає, що відшкодуванню підлягають витрати на правову допомогу в загальному розмірі 7800 грн.:

відповідно до п.1, 3, 4 Акту прийому-передачі від 14.04.2020 року, а саме: 500 грн. - зустріч та усна консультація з клієнтом (витрачений час - 1 година); 4000 грн. - написання позовної заяви (витрачений час - 4 години); 800 грн. - написання клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного провадження (1 документ, витрачений час - 1 година);

відповідно до п.2 Акту прийому-передачі від 19.06.2020 року, а саме 2500 грн. - написання, направлення сторонам та до суду відповіді на відзив (1 документ, витрачений час - 2 години).

Суд критично ставиться до визначення вартості складання позовної заяви у розмірі 8000 грн. із розрахунку витрачених 4 годин часу та вважає вартість даної послуги завищеною, адже вартість складання інших процесуальних документів є значно меншою. Так, визначені представником позивача заяви та запити до Головного управління, а також клопотання подане до суду вартують 800 грн./год., а складання та направлення відповіді на відзив складає 2500 грн./год.

З огляду та зазначене суд у контексті витрат на складання позовної заяви стягує 4000 грн., із розрахунку 1000 грн. за годину роботи, що є співмірним аналогічним наданим послугам.

Щодо витрат на правову допомогу за складання та подання клопотання, запиту до ГУ Держгеокадастру в Одеській області в розмірі 2400 грн. (2 клопотання та 1 запит, витрачений час - 3 години) вказані в п.2 Акту прийому-передачі від 14.04.2020 року. Суд вважає, що такі витрати не підлягають задоволенню, оскільки вони здійснені ще до подання позовної заяви про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, та відповідно вимога про стягнення таких витрат заявлялася по справі №420/5370/19 та була вирішена судом. Інших клопотань та запитів до ГУ Держгеокадастру в Одеській області матеріали справи не містять.

Щодо витрат на правову допомогу за складання та підготовку документів згідно ухвал суду від 20.05.2020 року та від 26.05.2020 року, а саме заяви про уточнення позовних вимог від 21.05.2020 року та уточненого позову від 28.05.2020 року, у розмірі 1600 грн., на які адвокатом позивача було витрачено 2 годину, суд зазначає наступне.

Так, ухвалою суду від 20.05.2020 року адміністративний позов було залишено без руху у зв`язку з тим, що представником позивача в прохальній частині адміністративного позову неконкретизовано позовну вимогу щодо визнання протиправним та скасування наказу від 03.01.2020 року, оскільки не вказано всіх реквізитів наказу, який позивач має на меті оскаржити, а саме номеру такого наказу №15-51/13-20СГ, а також не надано доказів сплати судового збору за одну майнову вимогу (щодо моральної шкоди). Ухвалою суду від 26.05.2020 року продовжено строк на усунення недоліків позовної заяви у зв`язку з тим, що на виконання ухвали суду позивачем надано до суду заяву від 21.05.2020 року (вх.№ЕП/7429/20 від 21.05.2020 року), в якій по тексту заяви позивачем зазначено про виключення з позову вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування завданої моральної шкоди та уточнено позовні вимоги, проте так і не надано належним чином оформленого адміністративного позову у відповідності до кількості сторін із зазначенням вказаних ним виправлень у наданій заяві.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року №5076-VI під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку.

Згідно з ч.1 та 2 ст.11 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.07.2017 року зазначено, що зважаючи на суспільну значущість і складність професійних обов`язків адвоката, від нього вимагається високий рівень професійної підготовки, ґрунтовне знання чинного законодавства, практики його застосування, опанування тактики, методів і прийомів адвокатської діяльності, ораторського мистецтва.

Адвокат зобов`язаний надавати правову допомогу клієнтам, здійснювати їх захист та представництво компетентно і добросовісно, що передбачає знання відповідних норм права, наявність необхідного досвіду їх застосування, доскональність в урахуванні всіх обставин, що стосуються доручення клієнта та можливих правових наслідків його виконання, ретельну підготовку до виконання доручення.

Водночас недотримання адвокатом приписів КАС України при оформленні ним позову призвело до залишення його судом без руху ухвалою від 20.05.2020 року та свідчить про не знання/недотримання чинного законодавства. Тому висування до відповідача вимог щодо відшкодування витрат на оплату витраченого часу по усуненню недоліків позову, у розмірі 1600 грн., суд вважає такими, що не відповідають принципу справедливості та не пов`язані з наданням правової допомоги клієнту.

Крім того, в прохальній частині позовної заяви позивач просить зобов`язати ГУ Держгеокадастру в Одеській області подати до суду у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Приписами ч.1 ст.382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення ст.382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи, тобто встановлення зобов`язання надати до суду звіт про виконання рішення суб`єкта владних повноважень за змістом цитованої норми є правом, а не обов`язком суду. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб`єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідачі будуть ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб.

За таких обставин, суд вважає, що відсутня необхідність зобов`язати ГУ Держгеокадастру в Одеській області подати до суду звіт про виконання судового рішення.

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем до суду надано квитанцію №40975 від 15.05.2020 року про сплату судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 840,80 грн.

Враховуючи наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне стягнути на її користь суму сплаченого нею судового збору у розмірі 630,60 грн. з Головного управління Держгеокадастру в Одеській області.

Керуючись ст.ст.9, 73, 77, 90, 139, 241-246, 382 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративного позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 03.01.2020 року №15-51/13-20-СГ, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Йосипівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населеного пункту), орієнтований розмір земельної ділянки 2,00 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого господарства.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Одеській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної власності, орієнтованою площею 2,0 га, яка має кадастровий номер: :01:001:0403, для ведення особистого селянського господарства, на території Йосипівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населеного пункту).

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83, код за ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 630,60 грн. сплачені за квитанцією №40975 від 15.05.2020 року.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 7 800 грн.

В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку та строки, встановлені ст.ст.295, 297 та з урахуванням п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Е.А.Іванов

.