Справа № 826/9250/16
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2020-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2020 року

м. Київ

справа № 826/9250/16

адміністративне провадження № К/9901/19985/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Яковенка М. М.,

суддів - Дашутіна І. В., Шишова О. О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 826/9250/16

за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, третя особа - Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів про скасування розпорядження, поновлення на посаді,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду (у складі колегії суддів: Шурко О. І., Василенко Я. М., Костюк Л. О.) від 02 липня 2019 року,

УСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

1. У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 01 червня 2016 року № 399-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді Голови Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів.

2. Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що у відповідача були відсутні законні підстави для прийняття спірного розпорядження від 01 червня 2016 року, оскільки позивач фізично не міг подати заяву про те, що до нього не застосовуються заборони, визначені Законом України «Про очищення влади», через те, що був поновлений на посаді лише 01 червня 2016 року та не займав цю посаду з 16 травня 2014 року. Крім цього, після ухвалення рішення суду у справі № 826/14381/14 про поновлення ОСОБА_1 на посаді, його фактично не було допущено до робочого місця, а одразу повторно звільнено, що суперечить вимогам чинного законодавства.

3. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи - Державну інспекції України з питань захисту прав споживачів.

4. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2019 року задоволено адміністративний позов.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Кабінету Міністрів України від 01 червня 2016 року № 399-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді Голови Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів з 02 червня 2016 року.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді Голови Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів з 02 червня 2016 року.

5. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2019 року скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2019 року та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову.

6. Не погоджуючись з рішення суду апеляційної інстанції, 15 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2019 року, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2019 року - залишити в силі.

7. Ухвалою Верховного Суду від 19 липня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , встановлено строк для подання відзиву на касаційну скаргу. Копія ухвали суду разом з касаційною скаргою спрямовано відповідачу та третій особі відповідно, про що свідчить поштові повідомлення про вручення поштового відправлення.

8. 01 серпня 2019 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшли доповнення до касаційної скарги, в яких скаржник з посиланням на науково-правовий експертний висновок від 19 липня 2019 року, просить задовольнити вимоги касаційної скарги. Відповідно до представлених Суду фіскальних чеків Укрпошта від 30 липня 2019 року, позивачем спрямовані рекомендованим листом на адресу Відповідача та третьої особи зазначені пояснення та науково-правовий експертний висновок від 19 липня 2019 року.

9. Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2020 року закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

10. На час розгляду справи, відзив до Верховного Суду не надходив.

IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

11. Судами попередніх інстанцій встановлено, що Указом Президента України від 29 квітня 2011 року № 539/2011 ОСОБА_1 призначено на посаду Голови Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів.

12. 11 травня 2011 року на підставі наказу № 1-К ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків.

13. 16 травня 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв розпорядження № 468-р, яким звільнив позивача з займаної посади за порушення Присяги державного службовця (п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу»).

14. 24 червня 2014 року Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів видала наказ № 168-К, яким звільнила ОСОБА_1 з посади Голови Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів за порушення Присяги державного службовця (п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу»).

15. 26 травня 2015 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 826/14381/14 скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2015 року та ухвалено нову постанову, якою задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 травня 2014 року № 468-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів».

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної інспекції з питань захисту прав споживачів від 24 червня 2014 року № 168-К «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді Голови Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів.

16. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 червня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Кабінету Міністрів України на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року у справі № 826/14381/14 за позовом ОСОБА_1 до Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів, Кабінету Міністрів України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії.

17. 09 червня 2015 року позивачем через Державну інспекцію України з питань захисту прав споживачів подано заяву на ім`я Прем`єр-міністра України про поновлення на посаді на підставі судового рішення у справі № 826/14381/14. Одночасно у вказаній заяві позивач просив звільнити його із займаної посади за власним бажанням.

18. 09 червня 2015 року на ім`я Голови комісії з реорганізації Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів Орєхов С. М. подав заяву в якій просив направити його заяву до Мінекономрозвитку України для розгляду та прийняття рішення по суті відповідно до Регламенту Кабінету Міністрів України та чинного законодавства.

Із супровідним листом від 10 червня 2015 року № 0-0908/8 Держспоживінспекція України надіслала зазначену заяву ОСОБА_1 на ім`я Міністра економічного розвитку і торгівлі України.

19. 01 червня 2016 Кабінет Міністрів України прийняв розпорядження № 398-р, яким поновив ОСОБА_1 на посаді Голови Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів.

20. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 01 червня 2016 року № 399-р звільнено ОСОБА_1 з посади Голови Державної інспекції з питань захисту прав споживачів з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» (пункт 72 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України).

21. Зазначене розпорядження прийнято на підставі звернення Голови комісії з реорганізації Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів Володимира Лапи від 31 травня 2016 року № 1126-4-2/8 (вх. КМУ 01 червня 2015 року № 19995/0/1 о 09:02:33).

22. Зокрема, у цьому зверненні щодо визначення підстав для прийняття спірного розпорядження зазначається, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про очищення влади», до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 по 22 лютого 2014, зокрема до керівника центрального органу виконавчої влади, який не входить до складу Кабінету Міністрів України застосовується заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, яка передбачає, що протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 підлягає звільненню з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» (пункт 72 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України).

23. До вказаного звернення надано біографічну довідку, в якій зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працював на момент складання довідки на посаді Голови Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів, на яку був призначений Указом Президента України від 29 квітня 2011 року № 539/2011. При цьому, з 30 грудня 2010 року по 10 травня 2011 року займав посаду Голови Державної служби технічного регулювання України та з 11 травня 2011 року по 24 червня 2014 року - на посаді Голови Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів.

24. Отже, судами встановлено, що ОСОБА_1 звільнено з підстав, передбачених ч. 3. ст. 1., ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», відповідно до положень п. 72 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

25. Вважаючи розпорядження Кабінету Міністрів України від 01 червня 2016 № 399-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів» протиправним, а свої права порушеними, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

26. Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов, виходив з того, що у даному конкретному випадку відповідачем не доведено дотримання, у зв`язку з прийняттям оскаржуваного рішення, основоположних принципів очищення влади, визначених Законом, а відтак, враховуючи крім іншого те, що займана позивачем посада не є політичною, не доведено і правомірності застосування до позивача процедур, передбачених цим Законом, що у свою чергу зумовлює висновок про недоведеність правомірності прийняття оскаржуваного рішення з підстав, у ньому зазначених, що є достатньою і самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

27. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, виходив з того, що згідно з п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом (з 16 жовтня 2014 року) керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в ч. 3 ст. 1 Закону, на основі критеріїв, визначених ч. 1 ст. 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб, звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів. З огляду на встановлені фактичні обставини справи, апеляційний суд дійшов висновку, що спірне розпорядження про звільнення ОСОБА_1 з посади, прийняте з дотриманням норм чинного законодавства.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

28. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення у справі.

29. Зокрема, скаржник зазначив, що судом апеляційної інстанції надано невірно оцінку обставинам справи та помилково застосовано положення Закону України «Про очищення влади» до спірних правовідносин, оскільки він суперечить основним принципам Конституції України.

30. Також скаржник наголошує, що апеляційним судом порушено принцип верховенства права та законності, оскільки підстави, порядок та мета люстрації є певним видом юридичної відповідальності, що зумовлює необхідність дотримання індивідуального підходу до встановлення вини працівника.

31. Крім цього, скаржник у касаційній скарзі здійснює виклад обставин справи та надає їм відповідну оцінку, цитує норми процесуального та матеріального права, посилається на висновки Венеціанської комісії та на науково-правовий експертний висновок Національної академії правових наук України щодо відсутності правових підстав для звільнення ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про очищення влади», а також висловлює свою незгоду із оскаржуваним судовим рішенням про відмову у задоволенні позовних вимог.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

32. Враховуючи положення п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 460-ІХ, а також те, що касаційна скарга на судове рішення у цій справі була подана до набрання чинності цим Законом і розгляд її не закінчено до набрання чинності цим Законом, Верховний Суд розглядає цю справу у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Отже, застосуванню підлягають положення КАС України у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року.

33. Верховний Суд, переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, у відповідності до ч. 1 ст. 341 КАС України, виходить з наступного.

34. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

35. За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

36. У ч. 2 ст. 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

37. Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

38. Пунктом 72 частини першої статті 36 КЗпП України закріплено, що трудовий договір припиняється з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».

39. Законом України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року № 1682-VII (далі - Закон № 1682-VII) визначені правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

40. Частинами першою та другою статті 1 Закону № 1682-VII передбачено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їхньому здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , на підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

41. Згідно з частиною третьою статті 1 Закону № 1682-VII протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

42. Статтею 2 Закону № 1682-VII визначено, що заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо:

1) Прем`єр-міністра України, Першого віце-прем`єр-міністра України, віце-прем`єр-міністра України, а також міністра, керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, Голови Національного банку України, Голови Антимонопольного комітету України, Голови Фонду державного майна України, Голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України, їх перших заступників, заступників;

2) Генерального прокурора України, Голови Служби безпеки України, Голови Служби зовнішньої розвідки України, начальника Управління державної охорони України, керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, керівника податкової міліції, керівника центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, їх перших заступників, заступників;

3) військових посадових осіб Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів військових формувань, крім військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації;

4) членів Вищої ради юстиції, членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, професійних суддів, Голови Державної судової адміністрації України, його першого заступника, заступника;

5) Глави Адміністрації Президента України, Керівника Державного управління справами, Керівника Секретаріату Кабінету Міністрів України, Урядового уповноваженого з питань антикорупційної політики, їх перших заступників, заступників;

6) начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту;

7) посадових та службових осіб органів прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Національного банку України;

8) членів Центральної виборчої комісії, Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, голів та членів національних комісій, що здійснюють державне регулювання природних монополій, державне регулювання у сферах зв`язку та інформатизації, ринків цінних паперів і фінансових послуг;

9) керівників державних, у тому числі казенних, підприємств оборонно-промислового комплексу, а також державних підприємств, що належать до сфери управління суб`єкта надання адміністративних послуг;

10) інших посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування;

11) осіб, які претендують на зайняття посад, зазначених у пунктах 1 - 10 цієї частини.

43. Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені статтею 3 Закону № 1682-VII.

44. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону № 1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, зокрема, міністра, керівника центрального органу виконавчої влади, який не входить до складу Кабінету Міністрів України, Голови Національного банку України, Голови Антимонопольного комітету України, Голови Фонду державного майна України, Голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України, їх першого заступника, голови або члена національної комісії, що здійснює відповідно державне регулювання природних монополій, державне регулювання у сферах зв`язку та інформатизації, ринків цінних паперів і фінансових послуг.

45. Підпунктом 1 пункту 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» визначено, що впродовж 10-ти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третьої статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

46. Згідно з частиною першою та частиною другою статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

47. Відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу № 1 та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

48. Згідно з частиною другою статті 21 та частини першої статті 23 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

49. Відповідно до частин першої та другої статті 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, прийнятого 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованого Україною 12 листопада 1973 року, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Заходи, яких повинні вжити держави-учасниці цього Пакту з метою повного здійснення цього права, включають програми професійно-технічного навчання і підготовки, шляхи і методи досягнення продуктивної зайнятості в умовах, що гарантують основні політичні і економічні свободи людини.

50. Також, стаття 24 Європейської соціальної хартії, ратифікованої Україною 14 вересня 2006 року, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; b) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.

51. Згідно статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

52. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

53. Статтею 2 Конвенції № 111 від 25 червня 1958 року «Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості» (ратифікована Україною 04 серпня 1961 року) передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов`язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

54. Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (стаття 4 цієї Конвенції).

55. Закон № 1682-VII був предметом оцінки Європейської комісії «За демократію через право» (далі - Венеціанська комісія) за зверненням моніторингового комітету Парламентської Асамблеї Ради Європи, за результатами якої Комісією схвалено два висновки: 1) Проміжний висновок № 788/2014 на 101-й пленарній сесії 12-13 грудня 2014 року у м. Венеція (далі - Проміжний висновок № 788/2014), 2) Остаточний висновок № 788/2014 на 103-му пленарному засіданні 19-20 червня 2015 року у м. Венеція (з урахуванням змін, унесених до Верховної Ради України 21 квітня 2015 року) (далі - Остаточний висновок № 788/2014).

56. У пункті 18 Проміжного висновку № 788/2014 Венеціанська комісія відзначила, що європейські стандарти в галузі люстрації, в основному, випливають з трьох джерел:

1) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема, статей 6, 8 і 14, статті 1 Протоколу 12) та практики Європейського суду з прав людини;

2) прецедентного права національних конституційних судів;

3) Резолюцій Парламентської асамблеї Ради Європи:

- «Про необхідність міжнародного засудження тоталітарних комуністичних режимів» № 1481 (2006) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1481 (2006));

- «Про заходи з ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем» № 1096 (1996) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1096 (1996)) та додана до неї доповідь, яка містить Керівні принципи щодо відповідності люстраційних законів та подібних адміністративних заходів вимогам держави, що базується на принципі верховенства права (далі - Керівні принципи ПАРЄ).

57. Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 із займаної посади з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», пункту 72 частини першої статті 36 КЗпП України.

58. Суди попередніх інстанцій, крім іншого, встановили, що рішення про застосування щодо ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону, прийнято у зв`язку із обійманням ним з 29 квітня 2011 року по 29 червня 2014 року посади Голови Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів, що відповідає критеріям, визначеним у статті 3 Закону України «Про очищення влади».

59. Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються, зокрема, щодо «керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України».

60. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 3 Закону № 1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року - «керівника центрального органу виконавчої влади, який не входить до складу Кабінету Міністрів України».

61. Отже, стаття 2 Закону № 1682-VII містить перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації), а стаття 3 цього ж Закону визначає критерії, на яких ґрунтується очищення влади (люстрація).

62. Відтак, як встановлено судами попередніх інстанцій, підставою для звільнення позивача є виключно відомості про перебування позивача на посаді «керівника центрального органу виконавчої влади, який не входить до складу Кабінету Міністрів України».

63. З аналізу вимог Закону України «Про очищення влади» слідує, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посад, зокрема передбачених у статті 3 Закону № 1682-VII, незалежно від того чи сприяла така особа своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини, тобто не враховуючи жодної індивідуальної дії чи зв`язку особи з будь-якими антидемократичними подіями.

64. Звільнення позивача проведено на підставі перебування на відповідній посаді. При цьому встановлення фактів особистої протиправної поведінки позивача не було предметом перевірки. Будь-яких доказів, щодо вчинення дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, матеріали справи не містять.

65. Верховний Суд уважає за необхідне зазначити, що відсутність у Законі № 1682-VII процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати оцінку та індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною третьою статті 2 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), що кореспондує положенням частини другої статті 2 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року).

66. Цей обов`язок виникає відповідно до завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

67. ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України» вказав на відсутність застосування індивідуального підходу під час здійснення люстраційної перевірки, що й лягло в основу постанови Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 03 червня 2020 року у справі № 817/3431/14. У цьому рішенні Верховний Суд дійшов висновку, що заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацією влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.

68. Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване розпорядження Кабінету Міністрів України «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів» № 399-р від 01 червня 2016 року не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

69. Оцінюючи пропорційність обмежень, застосованих до позивача щодо легітимної мети очищення влади, якої прагнули досягти органи державної влади, Верховний Суд вважає їх непропорційними, невиправданими та не необхідними у демократичному суспільстві.

70. З огляду на наведене, суд першої правомірно виходив з необхідності дотримання принципу індивідуальної вини при проведенні люстраційних заходів, гарантування права на захист, презумпції невинуватості, чого не було дотримано відповідачем при винесенні наказу про звільнення позивача з посади.

71. Відтак, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції надано вірну оцінку спірним правовідносинам, щодо наявності підстав для задоволення адміністративного позову.

72. Отже, Шостий апеляційний адміністративний суд скасовуючи рішення Окружного адміністративного суду міста Києва, неправильно застосувавши норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин, дійшов хибного висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

73. Відповідно до ст. 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

74. З огляду на викладене, постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2019 року підлягає скасуванню, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2019 року - залишенню в силі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 липня 20019 року скасувати, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2019 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко

Судді І. В. Дашутін

О. О. Шишов