Справа № 380/2289/20
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/2289/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2020 року зал судових засідань №6
Львівський окружний адміністративний суд:
в складі головуючої судді Потабенко В.А.,
за участю секретаря судового засідання Олійник Л.В.,

за участі:

представника позивача Розмана В.С., згідно договору,

представника відповідача Агафонової Ю.П., згідно довіреності,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львова за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому, враховуючи заяву позивача про зміну суми позовних вимог від 29.05.2020 (вх. №26931), просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористане речове майно на час звільнення;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористане речове майно в сумі 19025,41 грн., з врахуванням 18% ПДФО у сумі 3424,57 грн., усього 22449,98 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що при звільненні та виключенні зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 відповідачем не виплачено позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно, виплата якої гарантована чинним законодавством України. У зв`язку з цим, позивач вважає вказану бездіяльність відповідача протиправною та звернувся до суду про стягнення недоплаченої суми компенсації за неотримане речове майно.

Ухвалою судді від 20.03.2020 відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників сторін.

08.04.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №2488 ел.). Представник відповідача зазначив, що військова частина не має власних коштів на компенсацію за неотримане речове майно, оскільки є бюджетною установою та фінансується за рахунок коштів, які отримує з державного бюджету України. Наголосив, що станом на момент звільнення позивача, військова частина НОМЕР_1 не мала належних бюджетних призначень на закупівлю речового майна. Потребу у виплаті позивачу компенсації за неотримане речове майно було подано до Головного управління Національної гвардії України. Крім того, відповідач наголосив, що військова частина не відмовляла позивачу у компенсації за неотримане речове майно, а зобов`язувалася виплати її при наявності коштів на рахунках за призначенням. Так, військова частина НОМЕР_1 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.03.2020 № 70 виплатила позивачу кошти у якості компенсації за неотримане речове майно на загальну суму 42118,41 грн. згідно довідки № 129 від 24.02.2020. Крім того, відповідач наголосив, що долучена позивачем до матеріалів справи довідка № 36 є недостовірною, оскільки виготовлена з лічильними помилками. Належною є довідка про вартість речового майна № 129, на підставі якої і було проведено з позивачем розрахунок щодо компенсації за неотримане речове майно. Таким чином, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

09.04.2020 від відповідача надійшло доповнення до відзиву (вх. №2555 ел.), у якому представник відповідача зазначив, що заперечує щодо стягнення з військової частини витрат на правову допомогу. Наголосив, що військова частина не відмовляла позивачу у виплаті компенсації за неотримане речове майно, відтак, у позивача було можливість досудового врегулювання вказаного спору. Враховуючи наведене, просить суд відмовити у задоволенні позову та у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу.

Ухвалою судді від 18.05.2020 продовжено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

29.05.2020 від позивача надійшла заява про зміну суми позовних вимог (вх. №26931). У вказаній заяві позивач зазначив, що після подання позову до суду, а саме 30.03.2020 відповідач перерахував на картковий рахунок позивача 41279,20 грн., як компенсацію за неотримане речове майно. У зв`язку з частковою компенсацією заборгованості за неотримане речове майно, позивач зменшив суму позовних вимог до 22449,98 грн.

Ухвалою суду від 09.07.2020 без виходу до нарадчої кімнати закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві та заяві про зміну суми позовних вимог. Просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та доповненні до відзиву. Просила відмовити у задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, викладені у заявах по суті справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Судом встановлено, що наказом командувача Національної гвардії України від 13.09.2019 №164 о/с підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас, за станом здоров`я відповідно до підп. б п.2 ч.5 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 23.09.2019 №207, припинено контракт про проходження військової служби та виключено підполковника ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

З матеріалів справи вбачається, що станом на день прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідач не провів з позивачем розрахунку щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.

Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача із заявою від 12.12.2019 про виплату йому компенсації за неотримане речове майно.

Відповідно до листа військової частини НОМЕР_1 від 28.12.2019 №50/02/27/3-2045, позивачу було повідомлено, що заявка на вищевказану суму направлена у відділ речового забезпечення ЗТУ. Крім того, у вказаному листі зазначалося, що про надходження коштів позивача буде повідомлено додатково.

З матеріалів справи вбачається, що 30.03.2020 військова частина НОМЕР_1 перерахувала на картковий рахунок позивача компенсацію за неотримане речове майно в сумі 41279,20 грн.

Вважаючи, що відповідач не в повному обсязі виконав своє зобов`язання щодо виплати компенсації за неотримане речове майно, позивач звернулася з позовом до суду.

При вирішенні спору суд застосовує наступні норми права.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизну та регулює відносини у цій галузі, є Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 № 2011-ХІІ.

Статтею 1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 1 ст. 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей встановлено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.2016 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (Далі - Порядок № 178).

Згідно із пунктами 2-4 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Пунктом 5 Порядку №178 передбачено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Згідно із абзацами 1, 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10.12.2008 № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період визначено, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Таким чином, відповідно до п. 2, 3 Порядку №178 грошова компенсація здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу, з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця, будь-які інші підстав для виплати грошової компенсації окрім звільнення з військової служби та загибелі військовослужбовця законодавством не передбачені.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №813/1280/17.

Як встановлено судом, позивача на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 23.09.2019 №207 було виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Станом на день виключення позивача зі списків особового складу, відповідач не провів ОСОБА_1 виплати компенсації за неотримане речове майно.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, відповідач виплатив ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно в сумі 41279,20 грн. лише 30.03.2020

Компенсацію за неотримане речове майно було виплачено позивачу на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.03.2020 № 70 з урахуванням довідки про вартість речового майна, що належить до видачі підполковнику ОСОБА_1 , № 129 від 24.02.2020.

Вказане підтверджується довідкою акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк від 26.05.2020 № MDLVER8VB10К6, з якої вбачається, що на картковий рахунок ОСОБА_1 30.03.2020 було зараховано 41279,43 грн.

Отже, зважаючи на той факт, що позивач був звільнений і виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 23.09.2019, а компенсацію за неотримане речове майно одержав лише 30.03.2020, позовна вимога щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористане речове майно на час звільнення є підставною та такою, що підлягає до задоволення.

Позивач не заперечує вказаної виплати в розмірі 41279,43 грн., водночас вважає, що відповідачем виплачено йому компенсацію за неотримане речове майно не в повному обсязі.

Так, при обґрунтуванні позовних вимог позивач наголошував, що згідно довідки про вартість речового майна, що належить до виплати ОСОБА_1 , № 36 від 05.11.2019, загальна сума компенсації за неотримане позивачем речове майно становить 60304,61 грн., з яких 51105,60 грн. - вартість речового майна, що належить до видачі, 9199,01 грн. - компенсація ПДФО 18%.

У зв`язку з цим, просив стягнути з відповідача недоплачену частину компенсації за неотримане речове майно, з врахуванням довідки про вартість речового майна, що належить до виплати ОСОБА_1 , № 36 від 05.11.2019, в розмірі 22449,98 грн., з яких 19025,41 грн. - вартість речового майна, що належить до видачі, 3424,57 грн. - компенсація ПДФО 18%.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначав, що долучена позивачем до матеріалів справи довідка № 36 від 05.11.2019 є недостовірною, оскільки виготовлена з лічильними помилками.

У зв`язку з цим, відповідач зазначив, що належною є довідка про вартість речового майна № 129 від 24.02.2020, на підставі якої і було проведено з позивачем повний розрахунок щодо компенсації за неотримане речове майно.

За наслідком розгляду справи судом встановлено, що позивач не оскаржував довідки про вартість речового майна, що належить до видачі підполковнику ОСОБА_1 , № 129 від 24.02.2020, згідно якої вартість неотриманого ним речового майна становить 42118,41 грн., та не оскаржував наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.03.2020 № 70, на підставі якого йому було виплачено 41279,43 грн. компенсації за неотримане речове майно.

Жодних доказів, які б вказували на помилковість відомостей та сум компенсації за речове майно, зазначених у довідці № 129, позивач суду не надав.

Таким чином, суд відхиляє доводи позивача про необхідність застосування при обчисленні суми компенсації за неотримане речове майно довідки № 36 від 05.11.2019 у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Враховуючи наведене, а також виплату позивачу компенсації за неотримане речове майно в розмірі 42118,41 грн., суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог в частині стягнення з відповідача недоплаченої частини грошової компенсації за невикористане речове майно в сумі 22449,98 грн.

Водночас щодо вимоги позивача в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористане речове майно з врахуванням 18% податку на доходи фізичних осіб, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 163.1 ст. 163 Податкового кодексу України (далі ПК України), об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Згідно з підп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді, зокрема, г) суми грошового або майнового відшкодування будь-яких витрат або втрат платника податку, крім тих, що обов`язково відшкодовуються згідно із законом за рахунок бюджету або звільняються від оподаткування згідно з цим розділом.

Відповідно до п.п. 168.1.1, 168.1.2 ст. 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

За п. 168.5. ст. 168 ПК України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Як уже зазначалося вище, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.03.2020 № 70 та довідки про вартість речового майна, що належить до видачі підполковнику ОСОБА_1 , № 129 від 24.02.2020, позивачу до виплати за неотримане речове майно у якості компенсації належали кошти в сумі 42118,41 грн.

Водночас, як вбачається з довідки АТ КБ Приватбанк від 26.05.2020 № MDLVER8VB10К6, на картковий рахунок ОСОБА_1 30.03.2020 було зараховано 41279,43 грн. Різниця між нарахованою компенсацією і фактично виплаченою становить 839,21 грн.

З різниці між нарахованою та виплаченою сумою суд не встановив, що відповідач утримав із компенсації за неотримане речове майно, яка було виплачена позивачу, податок з доходів фізичних осіб.

Водночас, як зазначила представник відповідача в судовому засіданні, відповідачем із компенсації за неотримане речове майно було утримано військовий збір.

З аналізу наведених норм матеріального права та встановлених обставин справи слідує, що позивач, під час проходження військової служби, обтяжений власними витратами на придбання речового майна, мав правомірні очікування на отримання його грошової компенсації, оскільки і приписами Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та Порядку № 178, гарантоване як право на отримання вказаного речового майна, так і право на одержання його грошової компенсації у протилежному випадку.

У разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення у разі звільнення з військової служби, а не, наприклад, при звільненні з військової служби, дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу). Відтак, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Вказана правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №803/756/17.

Водночас, утримавши з належних позивачу до виплати сум грошової компенсації за неотримане речове майно військовий збір, відповідач фактично позбавив його частини цієї грошової компенсації, що не узгоджується з підходом законодавця до оподаткування доходів військовослужбовців (пункт 168.5. статті 168 ПК України).

Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 30.04.2020 у справі №813/4138/17.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем неправомірно утримано із компенсації позивача за неотримане речове майно військовий збір в сумі 839,21 грн.

Отже, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України недоплаченої суми грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 839,21 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За наслідком розгляду справи, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористане речове майно на час звільнення та про стягнення з відповідача недоплаченої суми грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 839,21 грн.

У задоволенні решти позовних вимог суд дійшов висновку відмовити.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Щодо судових витрат, слід зазначити таке.

Позивач в прохальній частині позовної заяви просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 3000,00 грн.

Суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч.3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч.5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 7 ст. 134 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України та від 30.03.2004 у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи компенсацію витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З матеріалів справи вбачається, що професійну правову допомогу позивачу надавало Адвокатське об`єднання Мицик і Партнери (адвокат Розман Василь Степанович, свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю від 04.10.2019 серія ЛВ №001725) на підставі договору про надання правової допомоги від 06.03.2020.

Вид наданих позивачу послуг професійної правової допомоги, їх тривалість та вартість підтверджується актом виконаних робіт від 11.03.2020.

Згідно з вказаним актом позивачу надано наступні послуги: вивчення документів клієнта про звільнення, документів, що підтверджують статус учасника АТО, запиту у військову частину та відповіді щодо компенсації виплати за неотримане речове майно, надання консультацій та узгодження правової позиції, опрацювання нормативно-правових актів з приводу соціального і правового захисту військовослужбовців, пошук в Єдиному державному реєстрі судових рішень, практики в аналогійній категорії справ, тривалість 30 хв.; складання позовної заяви та підготовка копій документів доданих до позовної заяви, тривалість 2 год. 30хв., всього 3 год.

Розрахунок здійснено у відповідності до розміру погодинної ставки за надані послуги, що становить вартість 1 години 1000,00 грн., загальна вартість 3000,00 грн.

На підтвердження оплати послуг за правову допомогу згідно з договором про надання правничої допомоги від 06.03.2020 позивач долучив квитанцію №12837 від 11.03.2020 на суму 3000,00 грн.

Відповідач у доповненні до відзиву (вх. №2555 ел.) заперечив щодо стягнення з військової частини НОМЕР_1 витрат на правову допомогу. Наголосив, що військова частина не відмовляла позивачу у виплаті компенсації за неотримане речове майно, відтак у позивача була можливість досудового врегулювання вказаного спору.

Аналізуючи наведені норми законодавства, надані представником позивача докази на підтвердження витрат на професійну правову допомогу та заперечення відповідача, суд дійшов висновку про обґрунтованість та належне підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу.

Водночас, враховуючи часткове задоволення позову, суд, з врахуванням ч.3 ст. 139 КАС України, дійшов висновку стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на правову допомогу пропорційно до задоволених вимог, що становить112,14 грн.

Щодо судового збору, суд зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 13 ч.1ст. 5 Закону України Про судовий збір, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією посвідчення (а.с.7).

Тому, оскільки судовий збір у даній справі не сплачувався, відсутні підстави для вирішення питання про його відшкодування.

Керуючись ст.ст. 19-20, 22, 72-77, 132, 134, 139, 241-246, 250, 255, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

в и р і ш и в:
адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) грошової компенсації за невикористане речове майно на час звільнення.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) в користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) 839 (вісімсот тридцять дев`ять) гривень 21 коп. недоплаченої суми грошової компенсації за неотримане речове майно.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) в користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) 112 (сто дванадцять) гривень 14 коп. витрат на правову допомогу.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 20.07.2020

Суддя Потабенко В.А.