Справа № 200/4761/20-а
Суддя: Загацька Т.В.
Дата ухвалення: 2020-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2020 р. Справа№200/4761/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Загацька Т.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Донецькій області про скасування постанови про накладення штрафу, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Держпраці у Донецькій області про скасування постанови Головного управління Держпраці у Донецькій області №ДЦ/290/547/АВ/П/ІП-ФС від 12.11.2019 про накладення штрафу у розмірі 250380,00 грн.

Доводи позовної заяви обґрунтовує тим, що 12.11.2019 Головним управлінням Держпраці в Донецькій області було прийнято постанову №ДЦ/290/547/АВ/П/ІП-ФС про накладання штрафу. Відповідно до зазначеної постанови на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 накладено штраф у сумі 250380,00 гривень. Позивач вважає, що зазначена постанова винесена безпідставно, без врахування фактичних обставин справи, з грубими порушеннями вимог закону, внаслідок чого вказана постанова підлягає скасуванню. Щодо систематичного, протягом вересня 2019 року, перебування на об`єкті відвідування та виконання робіт працівником ОСОБА_2 зазначає, що протягом строку дії цивільно-правової угоди №1 від 10.09.2019 ОСОБА_2 надає відповідні послуги ФОП ОСОБА_1 . Отже, твердження щодо системного характеру надання послуг не є доведеним та не є достатнім доказом наявності в цивільно-правовій угоді №1 від 10.09.2019 ознак трудових. Стосовно ОСОБА_3 , як зазначено у спірній постанові «за наданими 27.09.2019 поясненнями ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 13 год. 30 хв. він знаходився за адресою Запорізьке АДРЕСА_1 м. Маріуполь, шиномонтаж та надавав допомогу ФОП ОСОБА_1 ». Вважає, що інспекторами праці не зафіксований факт та не підкріплено жодними доказами факт виконання роботи ОСОБА_3 . Враховуючи наведене, просить адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказав на її безпідставність та зазначив, що спірна постанова винесена органом Держпраці в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством з питань охорони праці. Вказує на те, що інспектори Управління Держпраці під час проведення інспекційного відвідування позивача діяли виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та міжнародними договорами, інспекторами праці Управління Держпраці були дотримані вимоги Порядку №823, усі посилання позивача на порушення інспекторами праці Управлінням Держпраці вимог Порядку №823 є необґрунтованими та безпідставними.

Зазначає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виконували трудову функцію, виконували роботу особисто, підпорядковувалися безпосередньо ОСОБА_1 , працювали в режимі роботи об`єкту без укладання трудового договору, що вважається умисним порушенням законодавства України. Звертає увагу суду на те, що повідомлення про прийняття працівників на роботу а саме: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до органів ДПС не надано, що вважається порушенням норм законодавства України. Вважає суперечливою цивільно-правову угоду надану ФОП ОСОБА_1 №1 від 10.09.2019, оскільки згідно поясненням ОСОБА_2 він працює з 01.09.2019. На думку відповідача, в даному випадку правовідносини між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 носять ознаки трудових відносин між роботодавцем та найманим працівником, оскільки посада «підсобний робітник» відноситься до категорії робітник, який призначається на посаду та звільняється з посади наказом. Враховуючи наведене, просить в задоволені адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 27.05.2020 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження.

Розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

Позивач - ОСОБА_1 , зареєстрований, як фізична особа-підприємець та обліковується в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за кодом , адреса: 87547, Донецька обл., м.Маріуполь, пров.Мінський, буд.18. Види діяльності: код КВЕД 45.20 технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (основний); код КВЕД 47.11 роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; код КВЕД 47.25 роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах; код КВЕД 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

27.09.2019 на виконання наказу №1387 від 26.09.2019 та на підставі направлення на проведення інспекційного відвідування від 26.09.2019 №881/04.1/15-08 Головним управлінням Держпраці у Донецькій області у період з 27.09.2019 по 01.10.2019 здійснена перевірка суб`єкта господарювання ФОП ОСОБА_1 за місцем здійснення його підприємницької діяльності за адресою: Запорізьке шосе, 8, м.Маріуполь, Донецька область, 87514 шиномонтаж, за результатами якої складений акт від 01.10.2019 №ДЦ290/547/АВ (а.с. 11-15).

ФОП ОСОБА_1 ознайомлено під особистий підпис з його правами, порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю та вручено другий екземпляр направлення на проведення інспекційного відвідування від 26.09.2019 №881/04.1/15-08 з відміткою про отримання 27.09.2019 року о 13 год. 30 хв. (а.с.65).

Під час перевірки встановлені порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ст.ст.21, 24, 26 Кодексу законів про працю України, а саме:

1) за результатами аналізу інформації, зібраної до початку інспекційного відвідування, актом інспекційного відвідування встановлено та підтверджено систематичне, протягом вересня 2019 року, перебування на об`єкті відвідування та виконання робіт на об`єкті за адресою Запорізьке АДРЕСА_1 . АДРЕСА_2 , шиномонтаж, на якому здійснює підприємницьку діяльність ОСОБА_1 , двох працівників - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

2) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виконували трудову функцію, виконували роботу особисто, підпорядковувалися безпосередньо ОСОБА_1 , працювали в режимі роботи об`єкту, проте трудовий договір не укладено, повідомлення до органів ДПС не надано.

Згідно пояснень ОСОБА_3 від 27.09.2020 він о 13:30 того ж дня знаходився за адресою Запорізьке шосе, 8, м.Маріуполь шиномонтаж та надавав допомогу ОСОБА_1 (а.с. 72).

Відповідно до пояснень ОСОБА_2 , він був прийнятий ФОП ОСОБА_1 на випробувальний термін. Виконує роботу як автослюсар, а саме зняття та установка колісних шин. Працює у зазначеного суб`єкта підприємницької діяльності з 01.09.2019 року за адресою: Запорізьке шосе,8, м. Маріуполь, час виконання робіт з 08год. 00хв. до 19год. 00хв., надається обідня перерва з 11-00 до 12-00, за виконану роботу отримує грошові кошти у сумі 3600 грн., вихідний неділя. Під час виконання робіт, згідно з поясненнями ОСОБА_2 , він підпорядковується безпосередньо ОСОБА_1 (а.с.73).

ФОП ОСОБА_1 надано цивільно-правову угоду №1 від 10.09.2019, яка укладена між ОСОБА_4 та громадянином ОСОБА_2 . Відповідно до умов угоди виконавець - ОСОБА_2 бере на себе зобов`язання виконувати послуги як підсобний працівник. За виконану роботу замовник - ФОП ОСОБА_1 сплачує винагороду у розмірі 4175 грн., строк дії договору до 30.09.2019 (а.с. 21).

ФОП ОСОБА_1 надано пояснення, в яких зазначено, що за місцем здійснення його підприємницької діяльності (шиномонтаж) згідно цивільно-правової угоди №1 від 10.09.2019 працює ОСОБА_2 та виконує послуги підсобного працівника. Інших співробітників у нього немає. Стосовно громадянина ОСОБА_3 зазначено, що він дійсно інколи знаходиться на території шиномонтажу та користується інструментом для ремонту власного автомобілю, ніяких послуг особам не надавав та є знайомим, якому дозволено використовувати інструмент (а.с. 74).

07.10.2019 відповідач склав припис №ДЦ290/547/АВ, яким приписав усунути порушення вимог ст.ст.21, 24, 26 КЗпП України до 21.10.2019 (а.с. 19-20).

Позивачем до Головного управління Держпраці у Донецькій області подано скаргу від 17.10.2019, в якій заперечував проти вказаного вище припису та просив його скасувати (а.с. 16-18).

Головним управління Держпраці у Донецькій області розглянуто скаргу позивача та надано відповідь від 19.11.2019 №04.1-11-7/8678/19 щодо розгляду скарги ФОП ОСОБА_1 , згідно якої відмовлено у її задоволенні (а.с.24-25).

За результатом розгляду справи про накладення штрафу та на підставі акту інспекційного відвідування від 01.10.2019 №ДЦ290/547/АВ винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 12.11.2019 №ДЦ290/547/АВ/П/ІП/-ФС у розмірі 250380,00 грн. за порушення ст.ст.21, 24, 26 КЗпП України, а саме: за результатами аналізу інформації, зібраної до початку інспекційного відвідування, актом інспекційного відвідування встановлено та підтверджено систематичне, протягом вересня 2019 року, перебування на об`єкті відвідування та виконання робіт на об`єкті за адресою Запорізьке шосе, 8, м.Маріуполь, шиномонтаж, на якому здійснює підприємницьку діяльність ОСОБА_1 , двох працівників - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виконували трудову функцію, виконували роботу особисто, підпорядковувалися безпосередньо ОСОБА_1 , працювали в режимі роботи об`єкту, проте трудовий договір не укладено, повідомлення до органів ДПС не надано (а.с. 22-23).

Учасники справи та суд не вбачають підстав для сумнівів у відповідності наявних у справі копій письмових доказів їх оригіналам, тому з урахуванням положень ч.6 ст.94 КАС України оригінали перелічених вище документів не витребовувалися.

Між сторонами немає розбіжностей щодо обставин справи встановлених судом, позивач просить визнати протиправною та скасувати вищезазначену постанову про накладення штрафу.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює Кодекс законів про працю України.

Згідно зі ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: вільний вибір виду діяльності; безплатне сприяння державними службами зайнятості у підборі підходящої роботи і працевлаштуванні відповідно до покликання, здібностей, професійної підготовки, освіти, з урахуванням суспільних потреб; надання підприємствами, установами, організаціями відповідно до їх попередньо поданих заявок роботи за фахом випускникам державних вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладів; безплатне навчання безробітних нових професій, перепідготовку в навчальних закладах або у системі державної служби зайнятості з виплатою стипендії; компенсацію відповідно до законодавства матеріальних витрат у зв`язку з направленням на роботу в іншу місцевість; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст.259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Отже, законодавець визначив, що порядок здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю повинен бути визначений Кабінетом Міністрів України.

На реалізацію цієї правової норми постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №823 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок №823), згідно із п.2 якого державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Згідно з п.1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96 (далі Положення №96) Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до пп.5 п.4 та п.50 Положення про Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області, затверджене наказом Міністерства соціальної політики України від 27.03.2015 №340 (далі - Положення №340) Управління Держпраці відповідно до покладених на нього завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю; накладає у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Управління Держпраці.

Відповідно до п.1 Порядку №823 цей Порядок визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування), з урахуванням особливостей, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці №81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованої Законом України від 8 вересня 2004 року №1985-IV, Конвенцією Міжнародної організації праці №129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованої Законом України від 8 вересня 2004 року №1986-IV, та Законом України «Про основі засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Згідно до п.2 Порядку №823 заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Згідно з п.8 Порядку №823 про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі.

Рішення про доцільність проведення відповідних заходів з підстав, визначених підпунктами 5-7 цього пункту та пунктом 31 цього Порядку, приймає керівник органу контролю чи його заступник.

Відтак, проведення відповідачем перевірок у вигляді інспекційних відвідувань з питань додержання вимог законодавства про працю здійснюється на підставі спеціального законодавства, а саме: постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №823, відповідно до якої затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю.

Як встановлено судом, підтверджене матеріалами справи, позивач не заперечує проти додержання посадовими особами відповідача під час проведення інспекційного відвідування норм чинного законодавства.

Стосовно відносин ОСОБА_4 та громадянина ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

Суд вважає правомірним висновок відповідача про порушення позивачем норм законодавства про охорону праці щодо обов`язку укладання трудового договору (контракту), оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим:

1) при організованому наборі працівників;

2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я;

3) при укладенні контракту;

4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;

5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (ст.187 цього Кодексу);

6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;

7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи та не заперечується позивачем, 10.09.2019 між позивачем та ОСОБА_2 було укладено цивільно-правову угоду, згідно п.1.1 якої замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання виконати послуги підсобного робітника.

Суд зазначає, що основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Як вбачається з наведеної вище цивільно-правової угоди про надання послуг, укладених позивачем з фізичною особою, предметом останньої є послуги підсобного робітника.

Так, предметом укладеної угоди позивача з фізичною особою є процес праці, а не її кінцевий результат. Фізична особа повинна була виконувати систематично певні трудові функції відповідно до визначеного виду виконуваної роботи, у встановлений строк. При цьому, в укладеній угоді не визначається обсяг виконуваної роботи, а обумовлюється у вигляді зобов`язання виконувати роботи (надавати послуги).

В самій угоді ніде не зазначається, який саме конкретно результат роботи повинен передати виконавець замовнику, визначено оплату винагороди у розмірі 4175,00 грн. за певний період роботи, а не в залежності від обсягу виконаних робот (наданий послуг).

Зважаючи на вищевикладене, допуск до роботи працівника ОСОБА_2 до виконання роботи на підставі цивільно-правової угоди, було правомірно кваліфіковано інспектором як фактичний допуск до роботи без укладення трудового договору та повідомлення ДФС про прийняття працівників на роботу.

Стосовно правовідносин між ОСОБА_4 та громадянином ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.

Згідно з ч.3 ст.24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Аналізуючи наведені вище норми законодавства, суд враховує, що правовою підставою для винесення постанови про накладення штрафу є, зокрема, встановлення факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору. При цьому такий факт допуску повинен бути належним чином зафіксований у складеному посадовою особою Держпраці чи її територіального органу акті інспекційного відвідування та доведений належними доказами.

З наведеними висновками відповідача суд не погоджується, вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Під час інспекційного відвідування встановлено систематичне, протягом вересня 2019 року, перебування на об`єкті відвідування та виконання робіт на об`єкті за адресою Запорізьке АДРЕСА_1 , м.Маріуполь, шиномонтаж, на якому здійснює підприємницьку діяльність ОСОБА_1 , зокрема, працівника ОСОБА_3 , який виконував трудову функцію, виконував роботу особисто, підпорядковував безпосередньо ОСОБА_1 , працював в режимі роботи об`єкту, проте трудовий договір не укладено, повідомлення до органів ДПС не надано.

З наданих ФОП ОСОБА_1 пояснень вбачається, що за місцем здійснення його підприємницької діяльності (шино монтаж) згідно цивільно-правової угоди №1 від 10.09.2019 працює ОСОБА_2 та виконує послуги підсобного працівника. Інших співробітників у нього немає. Стосовно громадянина ОСОБА_3 зазначено, що він дійсно інколи знаходиться на території шиномонтажу та користується інструментом для ремонту власного автомобілю, ніяких послуг особам не надавав та є знайомим, якому дозволено використовувати інструмент.

Згідно пояснень ОСОБА_3 від 27.09.2020 він о 13:30 того ж дня знаходився за адресою Запорізьке шосе, 8, м.Маріуполь шиномонтаж та надавав допомогу ОСОБА_5 О ОСОБА_6 (а.с. 72).

Суд зазначає, що за обставинами справи відсутні будь-які документально підтверджені відомості, що громадянин ОСОБА_3 був допущений до роботи позивачем без укладення трудового договору.

Суд зауважує, що можливий факт перебування особи на території шиномонтажу, за відсутності належних доказів виконання нею трудових обов`язків, не свідчить про виникнення трудових відносин та не підтверджує фактичного допущення зазначеної особи до роботи.

Аналіз встановлених судом обставин дає підстави для висновку, що Головним управлінням Держпраці в Донецької області проведена перевірка позивача з питань додержання законодавства про працю без з`ясування всіх фактичних обставин та дослідження відповідних доказів.

Суд вважає, що матеріалами справи не доведено факт допуску позивачем ОСОБА_3 до роботи без укладення трудового договору, відтак, враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про протиправність постанови Головного управління Держпраці у Донецькій області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ДЦ/290/547/АВ/П/ІП-ФС від 12.11.2019 в частині накладення штрафу за фактичний допуск працівника ОСОБА_7 до роботи без оформлення трудового договору (контракту) та наявність правових підстав для її скасування в цій частині.

Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509 визначається механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених ч.2 ст.265 КЗпП України та ч.2-7 ст.53 Закону України «Про зайнятість населення».

Відповідно до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_2 був допущений до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Твердження позивача, що відсутність вказаного повідомлення не є підставою для притягнення до відповідальності на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України суд оцінює критично, оскільки для допуску особи до виконання трудових обов`язків необхідно досягнути виконання декількох вимог, а саме: оформленням трудового договору і видання наказу чи розпорядження власником або уповноваженим ним органом, а також і повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про таке оформлення, лише з виконанням цих передбачених ч.3 ст.24 КЗпП України вимог трудові відносини вважаються оформленими.

Суд вважає помилковими посилання позивача на те, що при складанні постанови про накладання штрафу Головне управління керувалось нормативно правовими актами без врахування внесених до них змін, а тому прийнята постанова є незаконною, з наступних підстав.

Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, за яким дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України, закріпивши ч.1 ст.58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Також, необхідно зазначити, що Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року №1-рп/1999, Суд дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Водночас, відповідно до ст.51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Так, це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Суд звертає увагу, що станом на дату вчинення правопорушення, а саме допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору, та станом на дату винесення відповідачем оскаржуваної постанови діяли норми законодавства, які передбачали відповідальність за вказане правопорушення у розмірі визначеному відповідачем в оскаржуваній постанові. Суд в межах розгляду даної справи перевіряє правомірність рішення відповідача станом на дату його прийняття, а не станом на дату, яка настала в майбутньому, зокрема після внесення змін до законодавства в частині притягнення до відповідальності.

Отже, розмір штрафу, котрий повинен сплатити позивач у зв`язку з фактичним допуском працівника ОСОБА_2 до роботи без оформлення трудового договору становить 125190,00 грн. (4173,00 грн. * 30 = 125190,00 грн.).

Задовольняючи адміністративний позов частково суд скасовує вказану постанову в частині накладення штрафів за допуск до роботи працівника ОСОБА_3 , а відмовляє у задоволенні позову в частинні визнання протиправною та скасування вказаної постанови в частині накладення штрафу за допуск до роботи працівника ОСОБА_2 .

Частиною 2 ст.2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на вищенаведене, дослідивши і оцінивши усі наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що відповідачем не повною мірою з`ясовано обставини на підставі, яких накладено штраф на позивача в частині допуску до роботи працівника ОСОБА_3 , а тому позов слід задовольнити частково.

Враховуючи, що позивачем при подані даного адміністративного позову було сплачено судовий збір у розмірі 2503,81 грн. (квитанція №1.1..1 від 07.05.2020 у розмірі 2102,00 грн., квитанція №0.0..1 від 20.05.2020 у розмірі 401,81 грн.), суд задовольняючи адміністративний позов частково відповідно до ч.3 ст.139 КАС України вважає за необхідне стягнути суму у розмірі 1251,91 грн. (у пропорційному співвідношенні до розміру задоволених позовних вимог) за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Керуючись вимогами статей 72-77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Донецькій області про скасування постанови Головного управління Держпраці у Донецькій області №ДЦ/290/547/АВ/П/ІП-ФС від 12.11.2019 про накладення штрафу у розмірі 250380,00 грн. задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Донецькій області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ДЦ/290/547/АВ/П/ІП-ФС від 12.11.2019 в частині накладення штрафу за фактичний допуск працівника ОСОБА_2 до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Донецькій області (, вул. Прокоф`єва,82, м. Покровськ, Донецька область, 85302) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 1251,91 грн.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 17.07.2020.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя Т.В.Загацька