Справа № 640/4826/19
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2020-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

16 липня 2020 року

м. Київ

справа № 640/4826/19

адміністративне провадження № К/9901/16645/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Губської О.А.,

суддів: Білак М.В., Шишова О.О.,

перевіривши касаційну скаргу Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2020 року у справі №640/4826/19 за позовом Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивача;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що ДМС України правомірно прийняла рішення про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивач зазначав, що причиною неможливості повернення до Афганістану є соціально-політична ситуація в країні громадянської належності, а на співбесідах позивачем було зазначено причину неможливості повернення - неприязнь з дядьком. Позивач не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення до Афганістану. Крім цього зі слів позивача під час співбесіди, він ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних поглядів.

Позивач вільно, легально та безперешкодно у 2015 році виїхав з країни громадянської належності до Російської Федерації на навчання, повернувся до Афганістану у 2016 році та, проживши разом із сім`єю кілька місяців, не зміг вирішити фінансові питання, повернувся до Російської Федерації, з якої і приїхав в Україну.

Наведене свідчить про відсутність переслідувань чи загрози позивачу як з боку державних та недержавних органів (структур), так і з боку членів родини, зокрема дядька, чи інших осіб.

Позивач продовжує підтримувати зв`язок з членами родини, що наразі проживають в Афганістані та працюють на державних підприємствах. Наведене свідчить про наявність родинних зав`язків, засобів для комунікації та вільного життя на Батьківщині.

Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на те, що до приїзду в Україну позивач перебував на території третіх безпечних країн і мав нагоду звернутися з приводу отримання відповідного статусу до органів державної влади цих країн.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, та зазначив, що позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням наведених критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме його на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Позивач в заяві зазначає про обставини, які не дають йому можливість повернутися

Не погоджуючись із такими рішеннями, відповідач подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

Свою касаційну скаргу скаржник мотивує тим, що оскаржувані рішення прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд дійшов до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, враховуючи наступне.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням відповідає стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас, пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

За змістом пункту 11 частини 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.

Предметом розгляду даної справи є визнання протиправними та скасування рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивача.

З огляду на зазначене, ця справа в розумінні КАС України є справою незначної складності.

В ухвалі про відкриття провадження у справі Судом першої інстанції, з урахуванням вимог статей 12, 260 КАС України, враховуючи категорію справи вирішено відмовити у задоволенні заявленого клопотання та розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

В обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник зазначає, що рішення у даній справі має виняткове значення для нього.

Оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів відхиляє такі посилання скаржника, оскільки вони мають загальний характер та притаманні кожній аналогічній справі, тому не можуть бути прийняті, як такі, що мають виняткове значення.

Аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої й апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у даному випадку обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Отже, оскільки касаційна скарга Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 подана на судові рішення, прийняті у справі незначної складності, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність виняткових обставин справи, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, тому у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Суд також ураховує позицію висловлену Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) в ухвалі від 09.10.2018 щодо неприйнятності заяви у справі «Азюковська проти України» (заява №26293/18), в якій заявником оскаржувалася відмова суду касаційної інстанції у відкритті касаційного провадження у зв`язку з віднесенням справи до категорії справ незначної складності. Так, ЄСПЛ указав, що застосування критерію малозначності у цій справі було передбачуваним, справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Керуючись статтями 248, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,-

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2020 року у справі №640/4826/19 за позовом Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Суддя-доповідач О. А. Губська
Судді М. В. Білак
О. О. Шишов