Справа № 300/2415/19
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2020-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/2415/19 пров. № А/857/3424/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року, ухвалене суддею Боршовським Т.І. у м.Івано-Франківську в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, у справі №300/2415/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

10 грудня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача Міністерства оборони України, у якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, як військовослужбовцю з інвалідністю ІІІ групи з 27.09.2018, внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, та зобов`язати призначити та виплатити як військовослужбовцю з інвалідністю ІІІ групи з 27.09.2018, внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, одноразову грошову допомогу в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на 1 січня календарного року, відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та в Порядку затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, з врахуванням виплаченої допомоги у зв`язку з встановленням 25% втрати працездатності в розмірі 24115 грн. При цьому позивачем заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у зв`язку із встановленям ІІІ групи інвалідності, яка настала внаслідок поранення, контузії, захворювань, пов`язаних із прохоженням військової служби, відповідно до ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військоволужбовців та членів їх сімей» він набув право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом, зазначаючи, що він є учасником бойових дій.

Однак, на звернення до територіального військового комісаріату із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності отримав повідомлення про відсутність підстав для оформлення висновку щодо призначення одноразової грошової допомоги та направлення документів до Департаменту фінансів Міністерства оборони України. Повторним звернення до територіального військового комісаріату заявлено вимоги про негайне надіслання всіх документів до Міністерства оборони України, як розпорядника бюджетних коштів.

Позивач вважає, що ним не пропущено передбачений ч.4 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військоволужбовців та членів їх сімей» дворічний строк, недотримання якого є підставою для відмови у виплаті грошової допомоги, оскільки первинне встановлення інвалідності відбулось 27.09.2018 після огляду МСЕК.

В обгрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач вказує, що про порушення своїх прав у зв`язку з прийняттям 05.04.2019 рішення комісії Міністерства оброни України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги він дізнався у липні 2019 року з відповіді народного депутата України ОСОБА_2 на його звернення, а копія витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України №41 від 05.04.2019 отримана ним лише після відповідного письмового звернення до Міністерства оборони України.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року залучено до участі у справі Івано-Франківський обласний військовий комісаріат як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року адміністративний позов задоволено.

Рішення мотивоване тим, що ІІІ група інвалідності встановлена позивачу первинно лише з 27.09.2018. Тобто 27.09.2018 ОСОБА_1 не змінено групу інвалідності (або ступінь втрати працездатності) понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності, а первинно призначено групу інвалідності, що в будь-якому випадку виключає застосування обмеження передбаченого частиною 4 статті 16-3 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, в редакції Закону від 06.12.2016 №1774-VІІІ. При цьому, встановлення при первинному призначенні групи інвалідності іншого ступеня втрати працездатності не впливає на застосування вказаної норми, оскільки зміна ступеня втрати працездатності має значення лише в разі зміни групи інвалідності при повторному огляді, а не при первинному призначенні інвалідності.

При цьому суд вказав на помилкове зазначення позивачем у позовній заяві вимог про скасування рішення відповідача від 26.10.2018 №11Н400. Суд першоі інстанції, вийшовши за межі позовних вимог, вказав, що вірним способом відновлення порушених прав позивача є скасування п. 81 рішення Міністерства оборони України про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду ІІІ групи з 27.09.2018 внаслідок поранення та захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 05.04.2018 №41, оскільки саме таке рішення зумовлює негативні наслідки для позивача.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що положення п.4 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2014. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII (набрав чинності 01.01.2017) п.4 ст.16-3 Закону №2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».

Вказує, що обидві ці норми п.4 ст. 16-3 Закону (абз.1 і 2) передбачають обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги, дворічним строком. Дворічний строк обчислюється з часу первинного встановлення інвалідності чи ступеня втрати працездатності. Оскільки правовідносини щодо первинного встановлення втрати працездатності виникли після набрання чинності зазначеним Законом, тому п.4 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Скаржник також, покликаючись на Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.06.2012 №420, вказує, що підставою для встановлення особі ІІІ групи інвалідності є втрата працездатності в межах від 30 до 60 відсотків. Відтак, на думку скаржника, окрім отримання позивачем групи інвалідності в розумінні згаданого Порядку відбулась зміна ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, а тому застосування встановлених ч.4 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ обмежень дворічним терміном після первинного встановлення втрати працездатності при прийнятті Міністерством оборони України рішення є правомірним.

Також вказує, що зобов`язання судовим рішенням призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу є формою втручання в дискреційні повноваження Міністерства оборони України та виходить за межі завдань адміністративного судочинства України.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 14.08.2014 призваний до Збройних Сил України та направлений для проходження військової служби до військової частини польова пошта НОМЕР_1 . Під час проходження військової служби в Збройних Силах України позивач брав безпосередню участь в антитерористичній операції, де 18.01.2015 отримав поранення, що пов`язане із захистом Батьківщини: стан після вибухової травми: закритої черепно-мозкової травми, струс головного мозку у вигляді вегетативно-судинної нестійкості в стадії відновлення функції центральної нервової системи.

11.09.2015 ОСОБА_1 звільнений з військової служби в Збройних Силах України в запас.

05.01.2016 Івано-Франківська обласна медико-соціальна експертна комісія встановила позивачу ступінь втрати професійної працездатності 25% через травму, пов`язану із захистом Батьківщини, що підтверджується копією довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АГ № 0011159 (а.с. 28).

22.10.2018 висновком Івано-Франківської обласної медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_1 встановлено з 27.09.2018 третю групу інвалідності вперше, травма пов`язана із захистом Батьківщини, що підтверджується копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ за № 166331 (а.с. 13).

На звернення позивача із заявою від 23.10.2018 щодо виплати одноразової грошової допомоги Івано-Франківський обласний військовий комісаріат листом № 11/1400 26.10.2018 повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для оформлення висновку щодо призначення одноразової допомоги та направлення документів до Департаменту фінансів (а.с.14).

19.02.2019 позивач звернувся до Івано-Франківського обласного військового комісаріату із заявою, в якій просив негайно надіслати документи ОСОБА_1 до Міністерства оборони України як розпорядника бюджетних коштів для виплати одноразової грошової допомоги (а.с. 15-18).

Івано-Франківський обласний військовий комісаріат листом № 12/197 від 19.02.2019 скерував документи ОСОБА_1 до Департаменту фінансів Міністерства оборони України щодо прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги.

До вказаного листа від 19.02.2019 № 12/197 Івано-Франківський обласний військовий комісаріат долучив такі документи: копію заяви про виплату одноразової грошової допомоги від 19.02.2019; копію заяви про виплату одноразової грошової допомоги від 26.10.2018; копію згоди на обробку персональних даних; копію довідки МСЕК про відсоток втрати працездатності АГ № 0011159; копію довідок МСЕК про встановлення інвалідності 12 ААБ № 166331; копію витягу з протоколу ВЛК № 814 від 19.11.2015; копію довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) № 152 від 05.02.2015; копію військового квитка; копію витягу з наказу про виключення зі списків частини від 11.09.2015 № 148; копії паспорта та ідентифікаційного коду; копію відповіді Івано-Франківського ОВК № 11/1400 від 26.10.2018 (а.с.61).

Пунктом 81 рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого протоколом № 41 від 05.04.2019, в призначенні одноразової грошової допомоги позивачу відмовлено (а.с. 21).

Зі змісту витягу з цього протоколу, який затверджений Міністром оборони України 08.04.2019, слідує, що висновки суб`єкта владних повноважень про відсутність підстав для призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги грунтуються на тому, що між первинною втратою працездатності, яка визначалася у відсотках, та втратою працездатності у вигляді встановлення ІІІ групи інвалідності пройшов термін понад 2 роки.

Позивач, вважаючи рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю третьої групи протиправним, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, а також єдину систему їх соціального та правового захисту встановлює Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).

В розумінні частини першої статті 16 Закону № 2011-XIІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Підставою для отримання одноразової грошової допомоги є встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті; отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності (п.4, п.7 ч.2 ст. 16 Закону № 2011-XIІ).

Згідно з пунктом б) частини першої статті 16-2 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Частиною 2 статті 16-3 наведеного Закону (в редакції, чинній на час первинного огляду позивача органами МСЕК та встановлення відсотку втрати працездатності) передбачено, що у випадках, передбачених підпунктами 4 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам.

Згідно з частиною 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, урегульовано Порядком, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців тачленів їх сімей» (далі Порядок №975).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 975 особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як військовослужбовцю з інвалідністю ІІІ групи.

Частиною 2 пункту 3 Порядку № 975 встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Пунктом 11 Порядку №975 встановлено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.

До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

Таким чином, нормами Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено право військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі у випадку встановлення під час повторного огляду згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищої групи інвалідності, за умови, що встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності відбулось протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або відсотку втрати працездатності.

Положення статті 16-3 цього Закону застосовуються при вирішенні питання щодо отримання доплат між розміром раніше отриманої одноразової грошової допомоги при встановленні інвалідності нижчої групи (меншого відсотка втрати працездатності) та розміром одноразової грошової допомоги яка повинна виплачуватись при встановлені інвалідності вищої групи (більшого відсотка втрати працездатності).

В свою чергу, стаття 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначає перелік осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, а стаття 16-3 Закону визначає порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Колегія суддів звертає увагу, що на момент первинного встановлення позивачу часткової втрати працездатності - 05 січня 2016 року зазначені вище Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядок №975 не містили норми, яка б встановлювала строк реалізації права на одноразову грошову допомогу при подальшому встановленні особі інвалідності за наслідками повторного медичного огляду.

В подальшому Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII у Законі України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" пункт 4 статті 16-3 доповнено абзац другий такого змісту: "У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється".

Саме встановлення заявнику групи інвалідності понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності слугувало підставою для відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги.

Щодо наведених суб`єктом владних повноважень в оскаржуваному рішенні обгрунтувань колегія суддів зазначає, що відповідно до матеріалів справи, позивачу 05 січня 2016 року під час первинного огляду органами МСЕК встановлено 25% втрати працездатності без встановлення інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби (підтверджується довідкою серії АГ № 0011159), а 27 вересня 2018 року позивачу під час первинного огляду органами МСЕК встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби із захисту Батьківщини (довідка МСЕК серії 12ААБ за № 166331).

Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Колегія суддів зазначає, що 01 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким доповнено частину 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" абзацом 2, відповідно до якого у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку зі змінами, що відбулися, не здійснюється.

Так, в силу статті 58 Конституції України, норма Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яка набрала чинності 01 січня 2017 року не може розповсюджуватись на спірні правовідносини, а саме встановлення первинної групи інвалідності (після встановлення відсотка втрати працездатності) за часовий проміжок з 2016 по 2018 рік, оскільки це фактично означатиме застосування зворотної дії закону в часі. Застосування даної норми можливе лише у разі повторного встановлення інвалідності для позивача починаючи з 27 вересня 2018 року і саме з цього моменту слід відраховувати дворічний строк.

Стаття 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у редакції до 01 січня 2017 року не містила часових обмежень на виплату одноразової грошової допомоги у разі, якщо після призначення первинної групи інвалідності (меншого відсотку втрати працездатності) особі було встановлено вищу групу інвалідності (більшого відсотку втрати працездатності), зокрема після двох років з часу первинного встановлення інвалідності, однак, разом з тим, суд бере до уваги і те, що ІІI група інвалідності встановлена позивачу первинно.

Системний аналіз наведених вище правових норм дає підстави зробити висновок, що у разі встановлення військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у них виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується їм з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги. Оскільки, на момент виникнення спірних правовідносин, строків реалізації права на одноразову грошову допомогу законодавством передбачено не було, отже, позивач має право на отримання вказаної допомоги без обмеження дворічним терміном після первинного встановлення ступеня втрати працездатності.

Аналогічний підхід до застосування наведених вище правових норм висловлено у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2020 року (справа №640/1596/19), а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними покликання скаржника на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21 серпня 2019 року у справі №806/2187/18, від 20 лютого 2020 року у справі №806/714/18, оскільки в даному випадку, обставини у вказаних справах не відповідають обставинам у даній адміністративній справі.

Так, у рішенні у справі №806/2187/18 позивач просив виплатити одноразову грошову допомогу після повторного огляду та встановлення вищої групи інвалідності (з III на II групу), а у рішенні у справі №806/714/18 - після зміни причини встановлення ІІІ групи інвалідності після повторного огляду МСЕК, проте в даній справі, позивачу змінено ступінь втрати працездатності (25% втрати) без встановлення інвалідності на III групу інвалідності первинно (27.09.2018).

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що в даному випадку, позивач має право на призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги як військовослужбовцю з інвалідністю ІІI групи з 27 вересня 2018 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" та статей 16, 16-3 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові особисте суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.

З огляду на положення ст.ст.5, 21, 245 КАС України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов`язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю відповідача, зобов`язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю. Встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії (рішення) протиправними.

Водночас в розумінні ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч.2 ст. 9 КАС України).

При зверненні до суду позивачем зокрема заявлено вимогу про визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, як особі з інвалідністю ІІІ групи з 27.09.2018, внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, від 26.10.2018 № 11Н400.

Зважаючи на те, що позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги, як особі з інвалідністю ІІІ групи з 27.09.2018 відмовлено рішенням Міністерства оборони України, оформленим Протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.04.2018 № 41, і саме пунктом 81 вказаного рішення зумовлено для позивача негативні наслідки, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції щодо можливості у цій частині позовних вимог вийти за їх межі та вважає, що з метою повного та ефективного захисту порушених прав, свобод та інтересів позивача та їх відновлення слід визнати протиправним і скасувати пункт 81 рішення Міністерства оборони України про відмову ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю ІІІ групи з 27.09.2018 внаслідок поранення та захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.04.2018 № 41.

Щодо ефективності обраного судом першої інстанції способу захисту прав позивача з огляду на доводи скаржника, що в даному випадку зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову допомогу є формою втручання в дискреційні повноваженння Міністерства оборони України та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

В розумінні Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» інвалідність - це міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див. рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 та від 20.03.2002 № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (див. рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 № 5-рп/2002).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З огляду на викладене, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 КАС України для оцінювання рішення (дій), є достатньою підставою для задоволення адміністративного позову, за умови, що встановлено порушення прав та інтересів позивача.

В даному випадку, рішення відповідача про відмову позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги з підстав встановлення групи інвалідності зі спливом двох років після встановлення ступеня втрати працездатності не відповідає наведеним вище критеріям, а тому колегія суддів дійшла висновку про протиправність оскаржуваного рішення.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути офективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п.158) (п. 29 рішенняЄвропейського суду з прав людини від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Оскільки судом встановлено, що позивач отримав інвалідність ІІІ групи, яка настала внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, зазначений позивачем розмір одноразової грошової допомоги передбачений Законом, Міністерством оборони України досліджувались документи, подані позивачем, за наслідком розгляду яких було прийнято рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, яке, колегією суддів визнано протиправним та таким, що підлягає скасуванню, будь-яких інших передбачених законом підстав для відмови у виплаті допомоги в оскаржуваному рішенні відповідачем не наведено та на їх наявність в ході розгляду справи не вказано, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності 27.09.2018, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку №975.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року у справі №300/2415/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний