Справа № 120/3290/20-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2020-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

м. Вінниця

16 липня 2020 р. Справа № 120/3290/20-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Слободонюк Михайло Васильович, перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до начальника відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Вінницької міської ради Македонської С.М. про визнання протиправними дій та скасування державної реєстрації припинення юридичної особи

ВСТАНОВИВ:

14.07.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до начальника відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Вінницької міської ради Македонської С.М., в якому просила визнати протиправними дії відповідача щодо припинення юридичної особи - Апеляційного суду Вінницької області шляхом внесення до Реєстру запису про припинення від 10.01.2020 року № 4005882 та скасувати державну реєстрацію припинення юридичної особи - Апеляційного суду Вінницької області, про що державним реєстратором Македонською С.М. внесено запис від 10.01.2020 року № 4005882.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка послалася на порушенням з боку відповідача Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", оскільки запис про припинення юридичної особи - Апеляційного суду Вінницької області був внесений до Єдиного державного реєстру за наявності відкритих виконавчих проваджень щодо боржника, в тому числі і про стягнення заборгованості по заробітній платі, що в кінцевому рахунку спричинило порушення її трудових прав, а також прав на виконання судового рішення по трудовому спорі, яке набуло законної сили.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Ознайомившись з позовною заявою і доданими до неї матеріалами, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначення поняття суб`єкта владних повноважень міститься у пункті 7 частини першої статті 4 КАС України, згідно якої суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 12 червня 2019 року (справа № 344/10480/16-а), від 04 червня 2019 (справа №826/4204/18), публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Тобто, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами щодо їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги цього суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі N 914/2006/17.

Так, у вищезазначених постановах Великої Палати Верховного Суду зазначено, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Поряд з цим, приватноправові відносини відрізняються від публічно-правових наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, визначений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Тому, в разі якщо особа вбачає порушення своїх прав, свобод та інтересів у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними і такі наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин та/або мають майновий характер чи пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) цих рішень, дій чи бездіяльності є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Такий же правовий висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 24.12.2019 року по справі № 826/2419/16.

Зі змісту позовних вимог та обставин, якими позивачка їх обґрунтовує, вбачається, що звернення останньої до суду спрямоване не стільки на оскарження дій відповідача про вчинення запису щодо припинення юридичної особи, як на створення передумов для відміни реєстрації припинення юридичної особи та подальшого задоволення її вимог такою особою в межах процедури примусового виконання судових рішень. Тобто, у даній спірній ситуації проявляється якраз майновий (матеріальний) інтерес позивачки щодо відновлення порушених прав припиненою особою.

Із цього приводу суд враховує, що відповідно до частини другої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Статтею 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" встановлено спростовувану презумпцію відомостей, внесених до ЄДР, з огляду на що запис про припинення юридичної особи не є беззастережним доказом того, що юридична особа дійсно припинилася та більше не існує. В той же час, якщо процедуру ліквідації не було здійснено належним чином, зокрема щодо виплати грошових сум кредиторам юридичної особи, то внесення до ЄДР запису про припинення цієї юридичної особи не тягне її припинення, а також припинення права на задоволення вимог кредитора. У подібних випадках до ЄДР вносяться зміни про відміну державної реєстрації припинення юридичної особи на підставі судового рішення, яке набрало законної сили (пункт 2 частини першої статті 25 цього ж Закону).

Спір про відміну державної реєстрації припинення юридичної особи є спором про наявність або відсутність цивільної правоздатності та господарської компетенції (можливості мати господарські права та обов`язки). Цей спір не є спором у сфері публічно-правових відносин, навіть якщо виник у зв`язку з протиправним внесенням до ЄДР суб`єктом владних повноважень запису про припинення юридичної особи; не є спором, що виникає із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин; не є спором, що виникає у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, а є спором про абстрактну можливість брати участь у конкретних правовідносинах.

Аналогічний правовий висновок із цього питання викладений у постановах Верховного Суду від 6 серпня 2019 року у справі N 825/529/16, від 31 липня 2019 року у справі N 805/3182/16-а, від 5 грудня 2019 року у справі № 821/3569/14, від 29 квітня 2020 року у справі № 826/8244/17.

При цьому процесуальне законодавство не визначає юрисдикційну належність такого спору, тобто існує прогалина процесуального закону.

Така прогалина заповнена правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 20.09.2018 (справа N 813/6286/15) шляхом застосування аналогії закону. Велика Палата Верховного Суду у тій справі виходила із того, що подібні спори є найбільш наближеними до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, тому повинні розглядатись за правилами господарського судочинства.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

При цьому, згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Оскільки спірні правовідносини у межах даної справи були найбільш наближеними до правовідносин, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами Господарського процесуального кодексу України.

Також суд зазначає, що питання щодо підсудності спору щодо відміни державної реєстрації припинення юридичної особи майже за ідентичних обставин, які мають місце у даній справі, було предметом дослідження Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в рамках справи N 821/3569/14, по якій 05.12.2019 року Судом винесено постанову.

Так, у відповідній справі N 821/3569/14, рішення в якій переглядав Верховний Суд, позивач, як фізична особа, звернулася до суду з позовом про визнання протиправними дій реєстраційної служби щодо внесення до ЄДР реєстраційного запису про припинення юридичної особи та відміни державної реєстрації припинення юридичної особи, з підстав порушення з боку відповідача вимог Закону N 755-IV, що спричинило порушення його трудових прав щодо отримання заробітної плати, щорічної грошової винагороди, щорічної матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Наведене свідчить про абсолютну подібність відповідних правовідносин із даною справою за позовом ОСОБА_1 .

При цьому, Верховний Суд у зазначеній справі дійшов однозначного висновку, із посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 20.09.2018 (справа N 813/6286/15), про неналежність розгляду цієї справи в порядку адміністративного судочинства та роз`яснив позивачу його право на звернення до суду з відповідним позовом в порядку господарського судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Одним із способів практичного втілення вказаної Конституційної норми є забезпечення ефективного судового захисту прав, свобод та інтересів особи за допомогою становлення єдності судової практики.

Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року № 1402-VIII, єдність системи судоустрою забезпечується, в тому числі єдністю судової практики. Згідно ч. 1 ст. 36 вказаного Закону, Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Як зазначено у ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тобто, застосування зазначених вище правових висновків Верховного Суду при розгляді справ у подібних правовідносинах є обов`язковим при розгляді даної справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20.07.2006 року в справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".

Виходячи із вищенаведеного суд вважає, що даний спір щодо оскарження дії державного реєстратора про внесення до Реєстру запису про припинення юридичної особи - Апеляційного суду Вінницької області від 10.01.2020 року № 4005882 та скасування державної реєстрації припинення юридичної особи - Апеляційного суду Вінницької області, не є публічно-правовим, а тому юрисдикція адміністративних судів, що встановлена статтею 19 КАС України, на нього не поширюється.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що судовий захист порушених прав позивача слід здійснювати за правилами господарського судочинства, що в свою чергу виключає можливість розгляду даної справи за правилами адміністративного судочинства, та є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Керуючись ст. 2, 19, 170, 243, 248, 256 КАС України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до начальника відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Вінницької міської ради Македонської С.М. про визнання протиправними дій та скасування державної реєстрації припинення юридичної особи.

Роз`яснити позивачу право на звернення до суду в порядку господарського судочинства.

Копію ухвали разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами надіслати позивачу.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович