Справа № 200/13910/19-а
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2020-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2020 р. Справа№200/13910/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича, розглянувши при секретарі судового засідання Купріян В.Ю. адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача: Кудрявцева В.В.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, відповідно до якого просив суд: визнати незаконним та протиправним наказ військової частини НОМЕР_1 від 30.10.2019 року за №246, в частині виключення із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 30.10.2019 року, та скасувати його; визнати незаконними та протиправними дії щодо не проведення повного розрахунку в день звільнення та виключення із списків особового складу військової частини, тобто не забезпечення грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; визнати незаконними та протиправними дії щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за 42 доби невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; визнати протиправними дії щодо невиплати грошової компенсації за не отримане речове майно, відповідно до ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 7800 грн.; зобов`язати виключити із списків особового складу в день проведення усіх необхідних розрахунків і видів забезпечення (грошовим, продовольчим і речовим); зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані 42 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017-2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості не отриманого речового майна протягом проходження військової служби за контрактом, відповідно до ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 7800 грн.; зобов`язати нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, відповідно до XX розділу наказу МВСУ №200 від 15.03.2018р.; зобов`язати нарахувати та виплатити суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з лав Національної гвардії України у запас та виключенням із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 30.10.2019 року до 07.11.2019 року, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення 366,66 грн., за кожний день затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою від 09 грудня 2019 року суд відкрив провадження в адміністративній справі, призначивши судове засідання на 26 грудня 2019 року за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

26 грудня 2019 року до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив відповідача на позовну заяву.

26 грудня 2019 року судом оголошено перерву в судовому засіданні до 10 год. 00 хв. 27 січня 2020 року.

27 січня 2020 року судове засідання перенесено на 04 лютого 2020 року.

04 лютого 2020 року до суду позивачем подано клопотання про витребування доказів, а саме рішення комісії Головного управління Національної гвардії України про надання позивачу статусу учасника бойових дій.

04 лютого 2020 року ухвалою суду вирішено питання про подальший розгляд справи та здійснено перехід зі спрощеного позовного провадження в загальне позовне провадження, а також витребувано у Головного управління Національної гвардії України рішення комісії про надання позивачу статусу учасника бойових дій, проведення підготовчого засідання призначено на 21 лютого 2020 року.

21 лютого 2020 року проведення підготовчого засідання відкладено на 25 лютого 2020 року.

25 лютого 2020 року проведення підготовчого засідання відкладнено на 10 березня 2020 року.

26 лютого 2020 року до суду від Головного управління Національної гвардії України надійшли витребувані докази, а саме витяг з протоколу від 28.04.2017 № 19 засідання комісії Головного управління Національної гвардії України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій стосовно надання статусу учасника бойових дій ОСОБА_1

10 березня 2020 року проведення підготовчого засідання відкладено на 24 березня 2020 року.

24 березня 2020 року ухвалою суду провадження в адміністративній справі зупинено до набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі № 810/451/17.

02 червня 2020 року ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 24 березня 2020 року у справі №200/13910/19-а задоволено; скасовано ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 24 березня 2020 року та направлено адміністративну справу № 200/13910/19-а для продовження розгляду справи до суду першої інстанції.

Судова справа надійшла до Донецького окружного адміністративного суду 11 червня 2020 року, проведення підготовчого засідання призначено на 23 червня 2020 року.

17 червня 2020 року до суду засобами поштового зв`зку надійша заява позивача про уточнення позову від 14.06.2020 року та клопотання про витребування доказів.

Дослідивши вказану заяву суд встановив, що позивачем заявлено додаткову позовну вимогу, яка не була заявлена в адміністративному позові, а саме про визнання незаконними та протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, відповідно до XX розділу наказу МВСУ №200 від 15.03.2018 року.

Позовна вимога про зобов`язання нарахувати та виплатити суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з лав Національної гвардії України у запас та виключенням із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 30.10.2019 року до 07.11.2019 року, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення 366,66 грн., за кожний день затримки розрахунку при звільненні, викладена в наступній редакції:

«Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити позивачу суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з лав Національної гвардії України у запас та виключенням із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 30.10.2019 року до дня нарахування і виплати належного позивачу грошового забезпечення, а саме: компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, компенсацію за не отримане речове майно, матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2019 рік, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення 366,66 грн., за кожний день затримки розрахунку при звільненні».

23 червня 2020 року ухвалою суду прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про уточнення (доповнення) позовних вимог до адміністративного позову по справі № 200/13910/19-а від 14.06.2020 року, витребувано у військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України: довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці служби перед звільненням для визначення середньо денного грошового забезпечення, з метою визначення розміру компенсації за час затримки розрахунку при звільненні; довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 для визначення середньоденного грошового забезпечення, для визначення розміру компенсації за не використані 42 дні додаткову відпустки; призначено підготовче судове засідання на 30 червня 2020 року.

24 червня 2020 року до суду засобами поштового зв`язку надійшла відповідь позивача на відзив на відзив відповідача, в якій відсутні сторінки для логічного завершення документу, про що співробітниками канцелярії суду складено відповідний акт.

25 червня 2020 року засобами електронного зв`язку надійшлов відзив позивача на відзив відповідача. Оригінал документа надійшов 01 липня 2020 року.

30 червня 2020 року представник відповідача надав через канцелярію суду на виконання ухвали суду від 23 червня 2020 року довідку про розмір грошового забезпечення позивача.

30 червня 2020 року підготовче засідання відкладено на 02 липня 2020 року.

30 червня 2020 року до суду засобами електронного зв`язку надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог.

01 липня 2020 року ухвалою суду відмовлено в прийнятті до розгляду заяви про уточнення позовних вимог.

02 липня 2020 року представник відповідача надав через канцелярію суду клопотання про надання доказів та виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань відносно Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, код ЄДРПОУ НОМЕР_3 .

02 липня 2020 року до суду засобами поштового зв`язку надійшла заява про уточнення правильної назви відповідача та підтримання позовних вимог викладених в заяві про уточнення позовних вимог від 14.06.2020 року.

02 липня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті справи на 14 липня 2020 року.

Суд дослідивши подані матеріали справи встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 , місце реєстрації, згідно паспортних даних: АДРЕСА_1 .

Позивач має статус учасника бойових дій згідно витягу з протоколу від 28.04.2017 № 19 засідання комісії Головного управління Національної гвардії України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій з 28.01.2017 року.

Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України безперервно з 28.10.2016 року по 30.10.2019 року за контрактом.

30 жовтня 2019 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 Східного оперативного-територіального об`єднання Національної Гвардії України №246 від 30.10.2019 року позивача, старшого солдата ОСОБА_1 , навідника першого відділення 1 першого взводу спеціального призначення 1 роти спеціального призначення батальйону спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України було виключено із списків особового складу і з усіх видів забезпечення.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 Східного оперативного-територіального об`єднання Національної Гвардії України №44 о/с від 28.10.2019 року про звільнення у запас, відповідно до ст.26 ч.5 пункт 2, підпункту «а» Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку дії контракту позивача звільнено з військової служби.

Під час звільнення і виключення із списків особового складу 30.10.2019 року та всіх видів забезпечення, на підставі наказу військової частини НОМЕР_1 НГУ за №246 від 30.10.2019 року, на думку позивача, відповідачем було порушено вимогу ст. 242 Положення про проходження військової служби громадянами України у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, так-як у день виключення із списків, його повністю не забезпечено грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням, тобто не був проведений повний розрахунок, зокрема: не нараховано та не виплачено позивачу компенсацію за не використану додаткову відпустку як учаснику бойових, за період з 2017 року по 2019 рік, а саме за 42 доби; не нараховано і не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно, згідно до ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовців»; не надано позивачу матеріальну допомоги для вирішення соціально-побутових питань, згідно ст. 5 постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 року, та XX розділу наказу МВСУ № 200 від 15.03.2018 року.

30.10.2019 року позивач звернувся з рапортом до Командира військової частини НОМЕР_1 з проханням виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 14 ч.10-2 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Позивач зазначає в позовній заяві, що його рапорт відповідачем проігноровано.

Такі дії відповідача позивач вважає протиправними та просить відновити його порушені права, крім того позивач просить зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити позивачу суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 30.10.2019 року до дня нарахування і виплати належного позивачу грошового забезпечення, а саме: компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, компенсації за не отримане речове майно, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення 366,66 грн., за кожний день затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач з позовом не погоджуються у повному обсязі, посилається на те, що 28.10.2019 реалізуючи своє право щодо подальшого проходження військової служби позивачем був поданий рапорт про звільнення за підпунктом «а» частиною пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Даний рапорт та вчиненні позивачем дії (підписання обхідного листа, отримання документів на звільнення, не висловлювання заперечень щодо факту звільнення) відповідач вважає достатнім підтвердженням згоди позивача на звільнення та виключення зі спискові особового складу військової частини до проведення з ним усіх необхідних розрахунків.

Щодо посилання позивача на факт не отримання грошового, продовольчого та речового забезпечення в день звільнення відповідач зазначив, що не визнає вимогу позивача на отримання компенсації за неотримане речове майно в розмірі 7 800 грн, оскільки позивачем не надано жодного доказу, щодо підтвердження розрахунку вказаної їм суми, яка підлягає стягненню.

Згідно довідки № 10 про вартість речового майна, що належить виплаті сума грошової компенсації складає 7647 грн. 44 коп. Також відповідач звертає увагу суду, що виплата грошової компенсації за неотримане речове майно здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, що вказує на потребу в замовленні фінансування у розпорядника коштів, позивач мав можливість під час проходження служби, безперешкодно отримати речове майно в натуральному вигляді, але з не встановлених підстав своє права не реалізував.

Щодо визнання незаконними та протиправними дій військової частини стосовно ненарахування та невиплати грошової компенсації за 42 діб невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 2019 роки відповідач зазначає, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткових, припиняється.

Це на думку відповідача, свідчить про те, що зупинення на певний період надання інших видів відпусток виключає можливість одержання військовослужбовчем грошової компенсації за ці відпустки.

Щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік відповідач зазначив, що розділом XX наказу МВС від 15.03.2018 № 200 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам» визначені умови, розмір та порядок надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Відповідач зазначає, що за своєю правовою основою матеріальна допомога не є основним видом грошового забезпечення та за своєю суті залежить від фонду грошового забезпечення та можливості проведення виплати.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22.11.2018 затверджено Положення про комісію по виплаті матеріальної допомоги військової частини НОМЕР_1 НГУ, згідно якого виплата матеріальної допомоги військовослужбовцям та працівникам здійснюється в межах отриманого фінансування. Розмір матеріальної допомоги визначається комісією. Рішення комісії оформлюється протоколом.

06.11.2019 комісією було прийнято рішення про зняття позивача з обліку у зв`язку зі виключенням зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Протокол засідання комісії додано відповідачем до матеріалів справи.

Відповідач зазначає, що невиплата протягом 2019 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі визначеному комісією обумовлена розміром отриманого фінансування, тому відповідач вважає, що вимога про нарахування та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в розмірі місячного грошового забезпечення є безпідставною.

Щодо нарахування та виплати позивачу суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні відповідач зазначає, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання, а є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку. Компенсація за не отримане речове майном не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, тому не є оплатою праці, а відповідно вимоги статей 116,117 КЗпП України не можуть бути застосовані у даних правовідносин.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноваженний ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За такого правового врегулювання, передбаченого частиною першою сттаті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Відповідач вважає, що розрахунок з позивачем був проведений повністю, за таких обставин відповідач вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних позивачу сум стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставним.

Згідно ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, обставини справи щодо проходження військової служби позивачем в Військовій частині НОМЕР_1 , отримання позивачем статусу учасника бойових, факт не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, невиплата грошової компенсації за неотримане речове майно, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та не проведення цих розрахунків з позивачем станом на момент судового розгляду адміністративного позову, визнаються відповідачем і підтверджуються відповідними доказами, а тому не викликають у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що відповідно до ч. 1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства, є підставою для звільнення від доказування.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходив з наступного.

Згідно ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність. недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 65 Конституції України,захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правовідносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України врегульовано Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25 березня 1992 року (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до частин першої, четвертої та тринадцятої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, військова служба є особливим видом публічної служби, а тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців.

Відтак, Законом України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР встановлені державні гарантії права на відпустки, визначено умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно ст. 4 Закону № 504/96-ВР, встановлені такі види відпусток:

1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);

3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);

3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);

4) соціальні відпустки:відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону);відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);

5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Згідно ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР, який набрав законної сили 01.01.1997 року, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» 22 жовтня 1993 року№ 3551-XII, учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України № 3551-XII, учасникам бойових дій, визначених в ст. 6 цього Закону, надається пільга у вигляді використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року№ 2011-XII,відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відтак, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України № 2011-XII, дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Згідно ст. 4 Закону України № 2011-XII, забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів щодо соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей покладається на органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону України № 2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Згідно абз. 3 ч. 14 ст. 10-1 Закону України № 2011-XII, у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Дослідивши обставини справи, матеріали адміністративного позову, відзиву на позовну заяву, надані сторонами документи, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача в цій частині.

Така позиція суду узгоджується з рішенням Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.05.2019 року в зразковій справі №620/4218/18.

У судовому засіданні 14.07.2020 року представник відповідача зазначив, що позивач має право на виплату грошової компенсацію за невикористані 42 дні додаткової відпустки учасника бойових дій, що підтверджується практикою Верховного Суду

Щодо визнання протиправними дій відповідача стосовно невиплати грошової компенсації позивачу за не отримане речове майно, відповідно до ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 7800 грн. та зобов`язання відповідача її виплатити, суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Статтею 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за недоотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого Постановою КМУ від 16.03.2016р. №178 (далі - Порядок № 178), виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Згідно з п. 3 Порядку № 178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби.

Відповідно до п. 4, 5 Порядку № 178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Суд зауважує, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу). Відтак, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Вказана правова позиція відображена у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №803/756/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 квітня 2020 року по справі № №820/611/17.

Суд зазначає, що позивач має право на отримання компенсації за не отримане речове майно, відповідно до ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Представник відповідача у судовому засіданні 14.07.2020 року зазначив, що позивач мав право на отримання або речового майна, або грошової компенсації за це майно, однак не довів до відома відповідача щодо визначення свого бажання отримати речове майно або грошову компенсацію за це майно.

Позивачем не додано доказів на обґрунтування суми компенсації 7800,00 грн., позивач в судовому засіданні повідомив, що сума компенсації ним розрахована приблизно.

Натомість, відповідач повідомив, що згідно довідки № 10, яка додана до матеріалів відзиву на адміністративний позову, сума грошової компенсації складає 7647,44 грн.

Дослідивши обставини справи суд вважає позовні вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню в частині нарахування та виплати грошової компенсації за невикористане речове майно у розмірі 7647,44 грн.

Щодо визнання незаконними та протиправними дій військової частини НОМЕР_1 стосовно ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, відповідно до XX розділу наказу МВСУ №200 від 15.03.2018 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.п. 1, 2 Розділу XX «Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань» Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої Наказом МВС України від 15.03.2018 № 200, особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за рішенням командира військової частини надається в межах фонду грошового забезпечення, затвердженого в кошторисі військової частини, один раз на рік матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, на яке військовослужбовець має право згідно із чинним законодавством України на день звернення.

Розмір матеріальної допомоги визначається комісією на підставі інформації, наданої фінансовим відділенням (службою) військової частини про затверджений фонд грошового забезпечення та можливість проведення виплати. Склад комісії затверджується наказом командира військової частини.

Матеріальна допомога надається на підставі рапорту в кожному конкретному випадку.

Рішення комісії оформлюється протоколом, який затверджується командиром військової частини, і разом з рапортами військовослужбовців передається до фінансового підрозділу для виплати матеріальної допомоги.

Матеріальна допомога військовослужбовцям надається за місцем штатної служби.

З матеріалів справи вбачається, що протоколом Комісії по розгляду рапортів на виплату матеріальної допомоги за 2019 рік особовому складу військової частини НОМЕР_1 № 10 від 06.11.2019 року, рапорт ОСОБА_1 знято з обліку комісії у зв`язку з виключенням зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

У відзиві на позовну заяву свої дії відповідач обґрунтував відсутністю достатнього бюджетного фінансування.

Оскільки позивача звільнено 30.10.2019 року, а його рапорт про виплату матеріальної допомоги знято з обліку комісії 06.11.2019 року, у суду є підстави вважати, що станом на момент звільнення рапорт позивача комісією був не розглянутий, рішення про задоволення або про відмову прийнято не було.

Згідно ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

З огляду на викладене, обмежене фінансування жодним чином не впливає нанаявність чи відсутність у відповідача обов`язку щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань позивачу, тому суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими в цій частині.

Щодо визнання незаконним та протиправним наказу військової частини НОМЕР_1 від 30.10.2019 року за №246, в частині виключення позивача зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 30.10.2019 року, та скасувати його в цій частині, та зобов`язання відповідача виключити позивача зі списків особового складу в день проведення усіх необхідних розрахунків і видів забезпечення суд зазначає наступне.

За приписами абз. 3 п. 242 розділу XII «Звільнення з військової служби» Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента №1153/2008 від 10.12.2008 року, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини».

Але всупереч вимогам чинного законодавства, та незважаючи на те, що позивач не давав своєї згоди - а ні усної, а ні письмової - на виключення зі списків особового складу військової частини без проведення остаточного розрахунку по усім видам забезпечення, його було виключено зі списків особового складу наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.10.2019 року за №246.

Частиною другою статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірності вчинених ними дій та прийнятих рішень з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин та вимог законодавства.

Враховуючи викладене суд вважає позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Однак, виключення позивача зі списків особового складу військової частини після проведення повного розрахунку є законодавчообумовленим дискреційним повноваженням відповідача, тож суд вважає цю позовну вимогу передчасною, а її задоволення є втручанням в дискреційні повноваження відповідача та перебиранням судом на себе повноважень відповідача в цій частині.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює виплату грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, однак щодо військовослужбовців, викладений в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі №826/15235/16, 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19.

Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП, України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі № 821/1083/17.

Дослідивши доводи позовної заяви суд, вважає посилання позивача на постанову Кабінету Міністрів Україн від 08 лютого 1995 року № 100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, безпідставними, оскільки, порядок обчислення середньоденного грошового забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України, врегульовано п. 5 Розділу І Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом Міністрества внутрішніх справ № 200 від 15.03.2018, згідно якого розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Таким чином, середньоденний розмір грошового забезпечення підлягає розрахуванню згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 №257 від 25.06.2020 та складає 364,98 грн. (11314,50 грн./31 день).

Враховуючи викладене позовні вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahalv. TheUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ст. 9 КАС України, приймаючи до уваги відзив на позовну заяву відповідача, докази наявні у матеріалах справи, а також з аналізу норм чинного законодавства, суд приходить висновку про ефективність обраного позивачем способу захисту та відновлення своїх прав.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 , місце реєстрації, згідно паспортних даних: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним наказ військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 30.10.2019 року за №246, в частині виключення ОСОБА_1 із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 30.10.2019 року, та скасувати його в цій частині.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку в день звільнення та виключення із списків особового складу військової частини.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 42 доби невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не отримане речове майно, відповідно до ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 7647,44 грн.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, відповідно до XX розділу наказу МВС України №200 від 15.03.2018 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 , місце реєстрації, згідно паспортних даних: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористані 42 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 , місце реєстрації, згідно паспортних даних: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію вартості не отриманого речового майна протягом проходження військової служби за контрактом, відповідно до ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 7647,44 грн.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 , місце реєстрації, згідно паспортних даних: АДРЕСА_1 ) матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, відповідно до XX розділу наказу МВС України №200 від 15.03.2018 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 , місце реєстрації, згідно паспортних даних: АДРЕСА_1 ) суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з лав Національної гвардії України у запас та виключенням із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 30.10.2019 року до дня нарахування і виплати належного ОСОБА_1 грошового забезпечення, а саме: компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2019 рік, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення 364,98 грн., за кожний день затримки розрахунку при звільненні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Вступну та резолютивну частини рішення складено та підписано 14 липня 2020 року.

Повний текст рішення буде складено та підписано 16 липня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Роз`яснити сторонам, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 Кодексу адміністративного судочинства України, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя О.М. Кониченко