Справа № 826/13413/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Кобаля М.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України на проголошену о 15 годині 19 хвилин ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 жовтня 2018 року, повний текст якої складено 25 жовтня 2018 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Міністерства охорони здоров`я України, треті особи - Одеський національний медичний університет, ОСОБА_3 , про визнання відсутньою компетенції, визнання протиправними дій та скасування наказу в частині, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (далі - Позивачі) звернулися до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства охорони здоров`я України (далі - Відповідач, МОЗ України), треті особи - Одеський національний медичний університет (далі - Третя особа-1, Одеський НМУ), ОСОБА_3 (далі - Третя особа-2, ОСОБА_3 ), в якому, з урахуванням заяв про зміну предмету позову, просять:

- визнати протиправними дії МОЗ України щодо винесення наказу від 17.07.2018 року № 34-о «Про звільнення ОСОБА_4» в частині, а саме: пункту 2 наказу щодо покладення з 18 липня 2018 року виконання обов`язків ректора Одеського національного медичного університету на ОСОБА_3 , завідувача кафедри психології Одеського національного медичного університету, до призначення ректора у встановленому законодавством порядку;

- визнати протиправним та скасувати наказ МОЗ України від 17.07.2018 року № 34-о «Про звільнення ОСОБА_4» в частині, а саме: пункт 2 наказу щодо покладення з 18 липня 2018 року виконання обов`язків ректора Одеського національного медичного університету на ОСОБА_3 , завідувача кафедри психології Одеського національного медичного університету, до призначення ректора у встановленому законодавством порядку;

- встановити відсутність у МОЗ України компетенції (повноважень) на призначення виконувача обов`язків ректора Одеського національного медичного університету, крім випадків, прямо визначених положеннями ч. 2 статті 42 Закону України «Про вищу освіту»;

- визнати протиправним та скасувати наказ МОЗ України «Про деякі питання управління Одеським національним медичним університетом» від 07.09.2018 року № 1638.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2018 року задоволено заяву Позивачів про забезпечення позову та зупинено дію п. 2 наказу МОЗ України від 17.07.2018 року №34-о «Про звільнення ОСОБА_4» щодо покладення виконання обов`язків ректора Одеського національного медичного університету на завідувача кафедри психології ОСОБА_3 , з 18.07.2018 року й до призначення ректора в установленому законодавством порядку, заборонено МОЗ України призначати виконуючого обов`язки ректора Одеського НМУ та вчиняти будь-які дії щодо покладення обов`язків ректора Одеського НМУ на будь-яку особу окрім випадків, визначених положенням Закону України «Про вищу освіту».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.09.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання МОЗ України про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою суду від 29.08.2018 року.

У жовтні 2018 року МОЗ України звернулося до суду першої інстанції із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, зокрема, щодо зупинення дії п. 2 наказу МОЗ України від 17.07.2018 року №34-о «Про звільнення ОСОБА_4» щодо покладення виконання обов`язків ректора Одеського національного медичного університету на завідувача кафедри психології ОСОБА_3, з 18.07.2018 року й до призначення ректора в установленому законодавством порядку, заборонено МОЗ України призначати виконуючого обов`язки ректора Одеського НМУ та вчиняти будь-які дії щодо покладення обов`язків ректора Одеського НМУ на будь-яку особу окрім випадків, визначених положенням Закону України «Про вищу освіту».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.10.2018 року у задоволенні заявленого клопотання відмовлено. Відповідні висновки суду першої інстанції обґрунтовані тим, що, по-перше, ухвалою суду від 18.09.2018 року вже було відмовлено МОЗ України про скасування заходів забезпечення позову, по-друге, належних доказів наявності порушеного права інших осіб Заявником суду не надано, а посилання останнього на неможливість виплати стипендії та заробітної плати є необґрунтованим, по-третє, встановлення наявності законного права МОЗ України визначати особу, на яку будуть покладатися обов`язки ректора університету повинна здійснюватися при вирішенні справи по суті, по-четверте, оцінка суті норм як Статуту так і Закону України «Про вищу освіту» уже здійснена судом при вирішенні питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і наведені заявником обставини таких висновків не спростовують.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постанови нову, якою задовольнити клопотання представника МОЗ України про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою суду від 29.08.2018 року. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не було враховано наявності у МОЗ України повноважень з призначення виконувача обов`язків ректора Одеського НМУ, а також невірно застосовано положення ст. 15 Закону України «Про вищу освіту» та допущено втручання у діяльність міністерства як центрального органу виконавчої влади. Крім того, наголошує, що судом взагалі не було зазначено, які конкретно права та охоронювані законом інтереси Позивачів порушені оскаржуваним пунктом 2 наказу МОЗ України від 17.07.2018 року №34-о. Підкреслює, що вжиті заходи забезпечення позову порушили принцип співмірності з позовними вимогами, оскільки зумовили фактичне припинення діяльності Одеського НМУ та зупинення виплат заробітної плати і стипендії.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2018 року апеляційну скаргу МОЗ України повернуто.

Постановою Верховного Суду від 07.04.2020 року задоволено касаційну скаргу МОЗ України та, зокрема, скасовано ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2018 року, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду на стадії вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.04.2020 року прийнято справу до свого провадження, відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2020 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10.06.2020 року, яке було відкладено на 15.07.2020 року у зв`язку з відсутністю доказів повідомлення позивачів про дату, час та місце судового розгляду справи.

Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи не надійшло.

У заяві з процесуальних питань Сухін Ю.В. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги МОЗ України, оскільки, по-перше, наявність підстав для скасування таких заходів жодним чином не обґрунтовано, по-друге, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020 року у справі №826/13413/18 скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2018 року та від 27.09.2018 року, а відтак відсутня будь-яка необхідність розгляду даної апеляційної скарги.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 КАС України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Разом з тим, відмовляючи у скасуванні заходів позову з підстав, що були зазначені вище, суд першої інстанції не врахував такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно ч. 2 ст. 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для однозначного висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 151 КАС України у редакції, яка була чинною на момент постановлення оскаржуваної ухвали, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

При цьому, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, процесуальний закон наділяє суд повноваженнями на вжиття заходів забезпечення позову шляхом, зокрема, зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта. Однак, передумовою для вжиття таких заходів з урахуванням положень ч. 2 ст. 151 КАС України є існування та встановлення судом обставин, визначених ч. 2 ст. 150 КАС України.

Тобто, забезпечення адміністративного позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.

За своєю суттю інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Як було встановлено в ухвалі про забезпечення позову від 29.08.2018 року, яка залишена без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2018 року, однак скасована постановою Верховного Суду від 07.04.2020 року, оскаржуваний пункт 2 наказу МОЗ України від 17.07.2018 року № 34-о «Про звільнення ОСОБА_4» має ознаки очевидної протиправності, а також наявні ознаки можливості заподіяння значної шкоди правам, свободам та інтересам позивача без вжиття заходів забезпечення позову.

Обґрунтовуючи клопотання про необхідність скасування заходів забезпечення позову, МОЗ України зазначило, що, по-перше, саме до його компетенції належить питання призначення виконувача обов`язки ректора Одеського НМУ, по-друге, заходи забезпечення позову не повинні порушувати права та інтереси осіб, які не є учасниками даного судового процесу, по-третє, вжиті заходи забезпечення позову порушили принцип співмірності, оскільки фактично заблокували роботу Одеського НМУ та унеможливили виплату заробітної плати та стипендії, по-четверте, Позивачі взагалі не набули права на оскарження індивідуального акту, прийнятого не щодо них.

Водночас, відхиляючи зазначені аргументи Відповідача з підстав, що вони є предметом дослідження та оцінки під час розгляду даної справи по суті та не підтверджують порушення принципу співмірності, суд першої інстанції не врахував такого.

Як було зазначено вище, відповідно до ч. 2 ст. 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, передумовою вжиття заходів забезпечення позову є необхідність встановлення судом їх співмірності із заявленими позовними вимогами, а також врахування наслідків вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

У справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Крім того, у рішенні від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав» проти України» Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.

Тобто, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову перш за все необхідно перевірити наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 826/8556/17.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Верховний Суд, скасовуючи ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2018 року про вжиття заходів забезпечення позову у даній справі та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2018 року, якою згадану ухвалу залишено без змін, наголосив, що суди не вдавалися до з`ясування наявності реального порушеного індивідуально виражених права чи інтересу позивачів оспорюваним пунктом 2 наказу МОЗ України від 17.07.2018 року № 34-о «Про звільнення ОСОБА_4» щодо тимчасового покладення виконання обов`язків ректора Одеського НМУ на ОСОБА_3 , який за своєю природою є актом індивідуальної дії.

Також, у своїй постанові суд касаційної інстанції підкреслив, що судами не здійснювалося реальної оцінки співмірності та адекватності застосованих заходів забезпечення позову на предмет співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

До того ж, Верховний Суд наголосив, що застосовані ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.08.2018 року заходи забезпечення в частині заборони МОЗ України вчиняти будь-які інші дії щодо покладення обов`язків ректора Одеського НМУ на будь-яку іншу особу в редакції ухвали цього ж суду від 11.09.2018 року про роз`яснення цього судового рішення є занадто широкими і невизначеними, що явно виходить за межі позовних вимог та предмет судового розгляду і поширюється на невизначене коло осіб, не залучених до участі у розгляді даної справи.

При цьому, як зазначив суд касаційної інстанції, масштаб застосованих судом першої інстанції заходів забезпечення фактично призвів до блокування процесів управління Одеського НМУ, що на переконання судової колегії, у розрізі заявлених позовних вимог значно порушує принцип співмірності вжитих заходів забезпечення позову із наслідками, які такі заходи ймовірно могли заподіяти.

Крім того, відмовляючи у скасуванні заходів забезпечення позову з підстав ненадання доказів на спростування існування ознак очевидної протиправності оскаржуваного наказу МОЗ України в частині, суд першої інстанції залишив поза увагою таке.

У постановах від 10.04.2019 року у справі №826/16509/18 та від 26.12.2019 року у справі №640/13245/19 Верховний Суд підкреслив, що твердження про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.

Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, суд касаційної інстанції зауважив, що відповідно до ст. 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 826/16509/18 наголошено, що сама ж лише незгода позивача із діями (рішеннями) суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання їх протиправними і зобов`язання вчинити певні дії ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

У свою чергу, у постанові від 07.04.2020 року у справі №826/13413/18 Верховний Суд підкреслив, що подані Заявниками докази наявності ознак протиправності оскаржуваних дій Відповідача не можуть вважатись підставою для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки підлягають оцінці під час судового розгляду справи по суті вимог.

З огляду на викладене наявні підстави для висновку, що викладені у клопотанні МОЗ України про скасування заходів забезпечення позову вказують на обґрунтованість його вимог, оскільки, правова природа оскаржуваного наказу та його відповідність положенням чинного законодавства може бути встановлена лише за наслідками розгляду справи по суті, а обрані заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позовними вимогами, на чому було наголошено вище.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про скасування заходів забезпечення позову було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та зроблено висновки, що не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково та ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Крім іншого, судовою колегією враховується, що, як було встановлено раніше, постановою Верховного Суду від 07.04.2020 року у даній справі були задоволені касаційні скарги МОЗ України - зокрема, скасовані ухвала Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2018 року та постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2018 року, якою вказана ухвала була залишена без змін, та прийнято постанову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі №826/13413/18, яка надійшла до Окружного адміністративного суду міста Києва, зокрема, 22.08.2018 року, відмовлено повністю.

Таким чином, у зв`язку з відсутністю чинних заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2018 року, підстав для їх скасування немає, що свідчить про неможливість постановлення судом апеляційної інстанції ухвали про скасування таких заходів.

Керуючись ст. ст. 150, 157, 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України - задовольнити частково.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 жовтня 2018 року - скасувати.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано « 15» липня 2020 року.