Справа № 640/19786/19
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2020-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Собківа Я.М., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Суркової Д.О.,

за участю представників сторін:

від позивача - адвокати Орлов О.О., Савченко В.І.,

від відповідача - Голошин О.В., Левенець В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» до Головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про визнання протиправною та скасування постанови, за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» (далі - позивач, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва») звернулось у суд з позовом до Головного управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (далі - відповідач, ГУ Держпродспоживслужби в м. Києві) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафа за порушення Закону України «Про захист прав споживачів».

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що при здійсненні державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності відповідач порушив порядок проведення такого заходу, а порушення, зазначені в акті перевірки, жодним чином не підтверджені.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки всім доводам позивача, не повно з`ясовано обставини, які мають значення для справи. Так, відповідачем під час перевірки порушено вимоги Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності». Окрім того, положення Закону України «Про захист прав споживачів» на позивача не поширюються, а тому підстави для застосування санкцій за його порушення відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наголошує, що всім доводам позивача судом першої інстанції надано належну правову оцінку, а висновки суду є законними та обґрунтованими.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з таких підстав.

Судом установлено, що 26 листопада 2018 року наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів затверджено річний план здійснення заходів державного нагляду (контролю) на 2019 рік. Пунктом 19063 до такого плана включено позивача, предмет здійснення заходу державного нагляду (контролю) - додержання законодавства про захист прав споживачів.

22 травня 2019 року позивач отримав повідомлення про проведення у період з 24 червня 2019 року по 08 липня 2019 року планової перевірки.

24 травня 2019 року позивач направив відповідачу лист, в якому повідомив про наявність підстав для недопущення проведення на підприємстві перевірки, у зв`язку з перевищенням максимально допустимої тривалості планових заходів на підприємстві та просив скасувати відповідне повідомлення.

19 червня 2019 року начальником ГУ Держпродспоживслужби в м. Києві підписано наказ про проведення планового заходу (перевірки) позивача. Предмет заходу: дотримання вимог законодавства щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, законодавства про захист прав споживачів (з проведенням відеофіксації).

За результатами перевірки 08 липня 2019 року складено акт, в якому зафіксовано наступні порушення, а саме: відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації на житлових будинках у доступному для мешканців місці - списка організацій з зазначенням їхніх назв, адрес і номерів телефонів: власника жилого будинку, виконавця послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, виконавця послуг з теплопостачання, виконавця послуг з водопостачання та водовідведення, виконавця послуг з газопостачання, виконавця послуг з електропостачання, державної пожежної охорони, відділу поліції, швидкої медичної допомоги, аварійних служб житлового господарства, що забезпечують ліквідацію аварій у жилих будинках, що є порушенням пункта 12 частини 1 статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів».

У зв`язку з відмовою уповноваженої особи позивача підписати та отримати акт, такий 16 липня 2019 року направлений поштою позивачу.

Також 08 липня 2019 року складено припис №634 про усунення порушень вимог законодавства, яким зобов`язано позивача усунути виявлені порушення, надавши споживачам необхідну, доступну та достовірну інформацію.

06 вересня 2019 року на адресу позивача направлено запрошення на розгляд справи про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів», яке отримано 11 вересня 2019 року.

26 вересня 2019 року тимчасово виконуючий обов`язки заступника начальника ГУ Держпродспоживслужби в м. Києві виніс постанову, якою до позивача застосовано штраф у розмірі 5067742,50 грн.

Уважаючи таке рішення протиправним, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не виконано обов`язку по розміщенню на житлових будинках у доступному для мешканців місці інформації про власника жилого будинку; виконавця послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій; виконавця послуг з теплопостачання; виконавця послуг з водопостачання та водовідведення; виконавця послуг з газопостачання; виконавця послуг з електропостачання; державної пожежної охорони; відділу міліції; швидкої медичної допомоги; санітарно-епідеміологічної станції; аварійних служб житлового господарства, що забезпечують ліквідацію аварій у жилих будинках.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, права споживачів, а також механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів регулює Закон України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ (далі - Закон України № 1023-XII).

Згідно з пунктами 1, 13 частини 1 статті 26 цього Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, здійснює державний контроль за додержанням законодавства про захист прав споживачів, забезпечує реалізацію державної політики щодо захисту прав споживачів і має право давати суб`єктам господарювання обов`язкові для виконання приписи про припинення порушень прав споживачів; накладати на суб`єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, стягнення, передбачені статтею 23 цього Закону, в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

На реалізацію наведеної бланкетної норми постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року №1170 затверджено Порядок накладення стягнень за порушення законодавства про захист прав споживачів, який визначає процедуру накладення стягнень уповноваженими особами Держпродспоживслужби та її територіальних органів з суб`єктів господарювання - підприємств, установ, організацій (їх філій, представництв, відділень) незалежно від форми власності, іноземних юридичних осіб (їх філій, представництв, відділень) і фізичних осіб - підприємців, що провадять господарську діяльність на території України, за порушення законодавства про захист прав споживачів (далі - Порядок).

Як зазначено у пунктах 2-4 Порядка, накладати на суб`єктів господарювання штрафи, передбачені пунктом 2 цього Порядку, мають право Голова Держпродспоживслужби, його заступники, начальники територіальних органів Держпродспоживслужби та їх заступники у межах їх компетенції. Рішення про накладення штрафів приймається на підставі відповідних актів перевірки суб`єкта господарювання та інших матеріалів, пов`язаних з цією перевіркою, за наявності порушень, зазначених у пункті 2 цього Порядку, і оформляється постановою за формою, що встановлюється Мінекономрозвитку. Питання про накладення штрафу розглядається за участю представника суб`єкта господарювання. У разі його відсутності справу може бути розглянуто лише у випадку, коли незважаючи на своєчасне повідомлення суб`єкта господарювання про місце і час розгляду справи від нього не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до пункта 7 частини 1 статті 23 Закону України №1023-ХІІ у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб`єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування несуть відповідальність за відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію або продавця (у випадках, визначених Законом України «Про електронну комерцію») - у розмірі тридцяти відсотків вартості одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб`єкт господарської діяльності не веде обов`язковий облік доходів і витрат, - у розмірі п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з визначенням, закріпленим у статті 1 Закону України №1023-ХІІ, продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб, а продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації.

Обсяг інформації про продукцію, закріплений у статті 15 Закону України №1023-ХІІ, в якій зазначено, що така інформація повинна містити: назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; дані про основні властивості продукції, номінальну кількість (масу, об`єм тощо), умови використання; відомості про вміст шкідливих для здоров`я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами, та застереження щодо застосування окремої продукції, якщо такі застереження встановлені нормативно-правовими актами; позначку про наявність у складі продукції генетично модифікованих організмів; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; виробник (продавець) у разі виявлення недостовірної інформації про продукцію (якщо вона не шкодить життю, здоров`ю або майну споживача) протягом тижня вилучає цю продукцію з продажу та приводить інформацію про неї у відповідність, якщо законом чи відповідним технічним регламентом не встановлено інший порядок дій виробника (продавця) у таких випадках; дату виготовлення; відомості про умови зберігання; гарантійні зобов`язання виробника (виконавця); правила та умови ефективного і безпечного використання продукції; строк придатності (строк служби) товару (наслідків роботи), відомості про необхідні дії споживача після їх закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій; найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування.

Відповідно до частини 2 цієї правової норми, інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), визначеним відповідними нормативно-правовими актами, у тому числі технічними регламентами, або прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за № 927/11207, затверджено Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій (далі - Правила).

У пункті 3.4.5 цих Правил зазначено, що на жилому будинку у доступному для мешканців місці повинен вивішуватися список таких організацій з зазначенням їхніх назв, адрес і номерів телефонів: - власника житлового будинку; виконавця послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій; виконавця послуг з теплопостачання; виконавця послуг з водопостачання та водовідведення; виконавця послуг з газопостачання; виконавця послуг з електропостачання; державної пожежної охорони; відділу міліції; швидкої медичної допомоги; санітарно-епідеміологічної станції; аварійних служб житлового господарства, що забезпечують ліквідацію аварій у жилих будинках.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що позивач зобов`язаний розміщувати на житлових будинках вищенаведену інформацію.

Саме нерозміщення позивачем такої інформації і стало підставою для накладення відповідного стягнення.

Звертаючись з позовом до суду, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» наголошує на тому, що відповідачем порушено вимог Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», зокрема, не надано доказів на підтвердження вчинення порушення, за яке накладено стягнення оскаржуваним рішенням.

Надаючи оцінку доводам позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як зазначено у преамбулі Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05 квітня 2007 року №877-V з наступними змінами до доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №877-V), він визначає правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю).

При цьому, у частині 2 статті 2 цього Закону передбачено, що його дія не поширюється на відносини, що виникають під час здійснення заходів, зокрема, податкового контролю.

Положеннями частини 1 статті 5 Закону України №877-V закріплено, що планові заходи здійснюються відповідно до річних планів, що затверджуються органом державного нагляду (контролю) не пізніше 1 грудня року, що передує плановому.

Протягом планового періоду здійснення більш як одного планового заходу державного нагляду (контролю) щодо одного суб`єкта господарювання одним і тим самим органом державного нагляду (контролю) не допускається.

Внесення одного й того самого суб`єкта господарювання до планів здійснення заходів державного нагляду (контролю) різних органів державного нагляду (контролю) є підставою для проведення щодо такого суб`єкта господарювання комплексного планового заходу державного нагляду (контролю). Суб`єкт господарювання має право відмовитися від проведення комплексного планового заходу державного нагляду (контролю) шляхом письмового звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну регуляторну політику, політику з питань нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, ліцензування та дозвільної системи у сфері господарської діяльності та дерегуляції господарської діяльності. У такому разі перевірка такого суб`єкта господарювання проводиться згідно з річними планами органів державного нагляду (контролю).

Частиною 2 цієї правової норми передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну регуляторну політику, політику з питань нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, ліцензування та дозвільної системи у сфері господарської діяльності та дерегуляції господарської діяльності, розробляє Методику розроблення критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду (контролю), та Методику розроблення уніфікованих форм актів, що складаються за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду (контролю), які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Уніфіковані форми актів з переліком питань затверджуються органом державного нагляду (контролю) та оприлюднюються на його офіційному веб-сайті протягом п`яти робочих днів з дня затвердження у порядку, визначеному законодавством.

Виключно в межах переліку питань орган державного нагляду (контролю) залежно від цілей заходу та ступеня ризику визначає питання, щодо яких буде здійснюватися державний нагляд (контроль), та зазначає їх у направленні на перевірку.

Орган державного нагляду (контролю) оприлюднює критерії та періодичність проведення планових заходів із здійснення державного нагляду (контролю) шляхом розміщення на своєму офіційному веб-сайті у порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до частини 3 статті 5 Закону України №877-V, органи державного нагляду (контролю) здійснюють планові заходи з державного нагляду (контролю) за умови письмового повідомлення суб`єкта господарювання про проведення планового заходу не пізніш як за десять днів до дня здійснення цього заходу.

Повідомлення повинно містити: дату початку та дату закінчення здійснення планового заходу; найменування юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких здійснюється захід; найменування органу державного нагляду (контролю).

Повідомлення надсилається рекомендованим листом та/або за допомогою електронного зв`язку (у тому числі через електронний кабінет чи іншу інформаційну систему, користувачами якої є відповідний орган державного нагляду (контролю) та суб`єкт господарювання, який ним перевіряється) або вручається особисто під розписку керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі.

Суб`єкт господарювання має право не допускати посадову особу органу державного нагляду (контролю) до здійснення планового заходу в разі неодержання повідомлення про здійснення планового заходу.

Згідно з частиною 5 статті 5 Закону України №877-V, строк здійснення планового заходу не може перевищувати десяти робочих днів, а щодо суб`єктів мікро-, малого підприємництва - п`яти робочих днів. Продовження строку здійснення планового заходу не допускається. Сумарна тривалість усіх планових заходів, що здійснюються органами державного нагляду (контролю) протягом календарного року щодо суб`єкта господарювання (комплексного планового заходу), не може перевищувати тридцяти робочих днів, а щодо суб`єктів мікро-, малого підприємництва - п`ятнадцяти робочих днів.

Аналізуючи наведені положення Закону України №877-V, колегія суддів приходить до висновку, що цей Закон не поширює свою дію на заходи податкового контролю. Отже, закріплені у ньому вимоги щодо здійснення заходів державного нагляду (контролю) поширюються лише на ті заходи, які підпадають під дію цього Закону.

Таким чином до сумарної тривалості планових заходів, що здійснюються органами державного нагляду (контролю) протягом календарного року щодо суб`єкта господарювання (комплексного планового заходу) не підлягає включенню тривалість інших заходів контролю, на які не поширюється дія Закону України №877-V.

Також, повідомлення відповідача про проведення планової перевірки відповідає вимогам, закріпленим у частині 3 статті 5 Закону України №877-V. Інформація про предмет перевірки, у повідомленні не зазначається.

Твердження позивача про те, що планова перевірка була проведена іншими працівниками відповідача, а не тими, які зазначені в акті, який складено ще до початку проведення перевірки, а також те, що проведення планової перевірки було продовжено, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі жодними доказами не підтверджені.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджено оформлення наказа про проведення перевірки, в якому, зокрема, зазначено предмет перевірки, направлення про її проведення, а також здійснення працівниками відповідача запису в журналі перевірок.

Аналізуючи доводи позивача про складення відповідачем акта за результатами перевірки, який за формою та змістом не відповідає Методиці розроблення уніфікованих форм актів, що складаються за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду (контролю), затвердженій постановою Кабінету Міністріві України від 10 травня 2018 року №342, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень статті 10 Закону України №877-V суб`єкт господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) має право не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення державного нагляду (контролю), якщо органом державного нагляду (контролю) не була затверджена та оприлюднена на власному офіційному веб-сайті уніфікована форма акта, в якій передбачається перелік питань залежно від ступеня ризику.

Отже, Законом України №877-V визначено єдиний правовий наслідок у разі не вчинення органом державного нагляду (контролю) дій по затвердженню та оприлюдненню уніфікованої форми акта, а саме - недопущення його посадових осіб до перевірки.

У випадку ж допущення посадових осіб до перевірки і складення за її наслідками акта, в якому зафіксовано виявлені порушення, факт не проведення органом державного нагляду (контролю) затвердження та оприлюднення на офіційному веб-сайті уніфікованої форми акта не може бути підставою для скасування рішення, прийнятого за результатами такої перевірки, оскільки не тягне такого правового наслідку відповідно до чинного законодавства.

Загальні вимоги до здійснення державного контролю (нагляду) закріплені у статті 4 Закону України №877-V.

Зокрема, у частині 8 цієї правової норми передбачено, що органи державного нагляду (контролю) та суб`єкти господарювання мають право фіксувати процес здійснення планового або позапланового заходу чи кожну окрему дію засобами аудіо- та відеотехніки, не перешкоджаючи здійсненню такого заходу.

20 грудня 2017 року головою Держпродспоживслужби прийнято наказ №1207, яким на виконання пункта 18 Заходів щодо запобігання корупції в міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади, затверджених розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 жовтня 2016 року №803-р, пункта 2.19 рішення колегії Держпродспоживслужби «Про підсумки роботи Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів за перше півріччя 2017 року та завдання на III квартал 2017 року» від 21 липня 2017 року та з метою впровадження процедури відеофіксацї під час здійснення працівниками Держпродсножпвслужби заходів державного контролю (нагляду), керівникам Головних управлінь Держпродспоживслужби в областях та м. Києві наказано, зокрема, починаючи з 01 січня 2018 року, при здійсненні державного контролю (нагляду) у сфері господарської діяльності здійснювати фіксування процесів планових та/або позапланових заходів державного контролю (нагляду) засобами відеофіксації відповідно до Методичних рекомендацій фіксування процесів здійснення планових та/або позапланових заходів державного контролю (нагляду) засобами відеофіксації (далі - Методичні рекомендації).

У розділі ІІІ Методичних рекомендацій містяться положення, якими передбачено, що відеозапис повинен проводитися безперервно та відображати усі етапи здійснення заходу або окремої дії заходу (крім випадків, зазначених у пункті 8 даного розділу), зокрема:

вивчення загальних питань, що підлягають перевірці (наприклад, виконання вимог, що містяться в раніше наданих приписах, розпорядженнях; найменування продукції, наявність та стан документації тощо);

вивчення спеціальних питань (наприклад, загальні вимоги до території, виробничих, допоміжних та побутових приміщень та їх облаштування, виконання вимог до освітлення, опалення та вентиляції, інвентарю та обладнання, технологічного процесу, зберігання та утилізації тощо);

факти порушення вимог законодавства, що виявлені під час перевірки або при переміщенні товарів, які підлягають державним видам контролю.

На відеозаписах повинен чітко відображатися знятий об`єкт або його частина.

Однак, на виконання наведених положень наказа, посадовими особами відповідача фіксація контрольного заходу позивача засобами відеофіксації не здійснювалась.

Отже, відповідачем не надано належних доказів на підтвердження виявленого порушення, а саме відсутності на житлових будинках у доступному для мешканців місці інформації про власника жилого будинку; виконавця послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій; виконавця послуг з теплопостачання; виконавця послуг з водопостачання та водовідведення; виконавця послуг з газопостачання; виконавця послуг з електропостачання; державної пожежної охорони; відділу міліції; швидкої медичної допомоги; санітарно-епідеміологічної станції; аварійних служб житлового господарства, що забезпечують ліквідацію аварій у жилих будинках.

У свою чергу позивач наголошує на тому, що зазначена вище інформація була розміщена на будинках.

Посилання відповідача у якості доказу порушення позивачем приписів Закону України №1023-ХІІ на акт перевірки, колегія суддів до уваги не приймає, адже зафіксовані ним порушення заперечуються позивачем, до того ж такий акт не є належним доказом з огляду на закріплення наказом Голови Держпродспоживслужби від 20 грудня 2017 року №1207 обов`язку здійснювати відеофіксацію процесів заходів державного контролю (нагляду).

Позицію органа контролю щодо свободи розсуду у застосуванні засобів фіксації виявлених порушень судова колегія уважає хибною. Дійсно, відповідно до положень частини 8 статті 4 Закону України №877-V спосіб фіксації заходу контролю може бути обраний контролюючим органом на власний розсуд, але таку дискрецію було обмежено вищенаведеним наказом Голови Держпродспоживслужби, приписів якого відповідач мав дотримуватися з огляду на обов`язок виконувати вимоги наказів Держпродспоживслужби, закріплений у пункті 2 Положення про ГУ Держпродспоживслужби в області, в місті Києві.

Відповідно до положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення і ухвалити нове судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що зумовило неправильне вирішення справи.

Частиною 1 та 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справ.

Частиною 6 цієї правової норми закріплено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов підлягає задоволенню, а згідно наявних у справі платіжних доручень №1890 від 15 жовтня 2019 року, №322691 від 31 жовтня 2019 року позивачем за його подання сплачено судовий збір у розмірі 19210,00 грн., а також згідно платіжного доручення №2340 від 08 квітня 2020 року за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 28815,00 грн., відповідні суми у загальному розмірі 48025,00 грн. підлягають стягненню в повному обсязі за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - відповідача.

Судові витрати на правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн. стягненню не підлягають.

Частинами 3, 4 та 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За результатами аналіза наведених положень Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів приходить до висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорара та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як убачається із матеріалів справи, між позивачем та адвокатом Орловим О.О. 12 лютого 2019 року укладено договір про надання правничої допомоги №18.

Розділом 4 цього договора передбачено, що договір може бути укладений на безоплатних умовах. Вартість послуг та умови оплати при необхідності встановлюються додатковою угодою. В разі домовленості по сплату адвокатських послуг з клієнтом за правову допомогу, надану адвокатом, клієнт сплачує кошти відповідно до виставлених адвокатом рахунків. Сума договора визначається відповідно до додатка №1 договора. Надання послуг підтверджується актом наданих послуг, що складається та підписується сторонами.

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано копії договора, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та оригінали платіжних доручень.

Однак, позивачем не надано додаткової угоди, додатка №1 до договора, рахунка та акта наданих послуг.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг та їх вартості.

Керуючись статтями 134, 139, 243, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року скасувати.

Позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» задовольнити.

Визнати протиправною та касувати постанову Головного управління державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів №178 від 26 вересня 2019 року про накладення на Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» штрафа в розмірі 5067742,50 грн.

Стягнути з Головного управління державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (адреса: 03151, м. Київ, вул. Волинська, 12, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» (адреса: 04050, м. Київ, вул. Білоруська, 1, ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 48025 (сорок вісім тисяч двадцять п`ять) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного текста шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді Я.М. Собків

Л.Т. Черпіцька

(Повний текс постанови складено 13 липня 2020 року.)