Справа № 808/2285/15
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2020-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

01 червня 2020 року 16:11Справа № 808/2285/15 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Бойченко Ю.П., за участю секретаря судового засідання Гавриленко А.О., представників:

позивача Дудник С.М.

відповідача 2 Прокоф`єва С.А.

відповідача 3 Лактіонової О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до 1. Державної фіскальної служби України

2. Запорізької митниці ДФС

3. Державної митної служби України

про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

23 квітня 2015 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Державної фіскальної служби України (далі ДФС України, відповідач 1), Запорізької митниці ДФС (далі відповідач 2), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 12.03.2015 №157-о «Про звільнення ОСОБА_1 » з 13 березня 2015 року з посади заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів.

- зобов`язати ДФС України, яка є правонаступником Міністерства доходів і зборів України, поновити позивача на посаді заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів.

- стягнути з Запорізької митниці ДФС, яка є правонаступником Запорізької митниці Міндоходів, на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 березня 2015 року і до моменту фактичного поновлення на роботі.

Ухвалою суду від 27.04.2015 відкрито провадження у справі та призначене попереднє судове засідання на 12 травня 2015 року (у редакції КАС України до 15.12.2017).

Ухвалою суду від 12.05.2015 провадження в адміністративній справі зупинено до розгляду Конституційним Судом України справи за конституційним поданням 47 народних депутатів України та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частин третьої та шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої та восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 № 1682-VІІ.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 05.10.2016, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.11.2016 та постановою Верховного Суду від 08.02.2019, відмовлено у задоволенні клопотання позивача про поновлення провадження в адміністративній справі.

27 квітня 2017 року у зв`язку з закінченням строку повноважень щодо здійснення правосуддя суддею ОСОБА_2 , призначеною на посаду судді Запорізького окружного адміністративного суду строком на 5 років, на підставі розпорядження від 27.04.2017 №49, справа розподілена судді Бойченко Ю.П.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки відділу забезпечення руху адміністративних справ від 27.04.2017 №2628/17 справу надіслано до Вищого адміністративного суду України.

25 березня 2019 року справу повернуто до Запорізького окружного адміністративного суду, після чого відповідно до ухвали судді від 29.03.2019 справа прийнята до провадження.

Ухвалою суду від 08.04.2019 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про поновлення провадження в адміністративній справі.

Згідно з ухвалою суду від 28.11.2019, поновлено провадження у справі, призначений розгляд адміністративної справи за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче засідання по справі на 23 грудня 2019 року.

05 грудня 2019 року на адресу суду від позивача надійшов уточнений адміністративний позов (вх. 51389), на обґрунтування якого вказує, що перевірка, яка передувала звільненню та яка проводилася на підставі заяви від 11.03.2015 і на виконання наказу ДФС від 24.02.2015 №117 «Про початок проведення перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади» стосовно посадових осіб і службових осіб Міндоходів» не виявила фактів винесення позивачем рішень, здійснення дій чи бездіяльності або сприяння у їх здійсненні, спрямованих на узурпацію влади Президентом ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України, або протиправне порушення прав і свобод людини, а тому аналіз цих документів дає змогу стверджувати, що на позивача не розповсюджується дія п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади». Щодо невідповідності підстав звільнення принципам люстрації зазначає, що задекларовані в ч. 2 ст. 1 Закону мета та принципи очищення влади не були враховані при прийнятті оскаржуваного рішення, оскільки застосувавши заходи відповідальності у вигляді звільнення не було встановлено причетності позивача до дій, які спрямовані на узурпацію влади Президентом ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а також фактично в основу рішення відповідача про звільнення покладено принцип винуватості, який за формальними ознаками підпадає під критерії, визначені Законом, так як відповідні заходи були застосовані до без доведення вини позивача у вчиненні дій, які за даним Законом мають бути викорінені, оскільки , перш ніж застосувати до останнього заборону, передбачену Законом, та звільнити із займаної посади, необхідно спочатку притягнути до кримінальної, адміністративної чи дисциплінарної відповідальності, та встановити його вину у вчиненні діянь, передбачених ч. 2 ст. 1 Закону. Зауважує, що звільнення позивача із займаної посади на підставі положень Закону України «Про очищення влади» є порушенням вимог Конвенції, а також практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права України, що зайвий раз обґрунтовує протиправність такого звільнення. Вважає, що в Законі України «Про очищення влади» не були враховані основоположні принципи очищення влади, які були розроблені міжнародними організаціями, тому застосування до позивача положень Закону не відповідає викладеним стандартам забезпечення прав людини при здійсненні люстраційних процесів та порушують його права, закріплені в основоположних міжнародних документах. посилається на приписи ст. 38, 43 Конституції України та наголошує, що оскаржуване рішення відповідача 1 прийнято не в умовах воєнного чи надзвичайного стану, у зв`язку з його прийняттям було допущено обмеження його права на працю та доступу до державної служби, а також воно прийнято у спосіб, що не передбачений Конституцією України, а саме шляхом обмеження його прав, тому рішення про звільнення є таким що суперечить положенням Основного Закону України, тобто прийнято відповідачем із порушенням ст. 19 Конституції України. З урахуванням вищезазначеного, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 12.03.2015 №157-о «Про звільнення ОСОБА_1 » з 13 березня 2015 року з посади заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів;

- зобов`язати відповідача 1, який є правонаступником Міністерства доходів і зборів України, поновити позивача на посаді заступника начальника Запорізької митниці ДФС (тобто на рівнозначній посаді в структурі Запорізької митниці ДФС, як правонаступника Міністерства доходів і зборів України);

- стягнути з відповідача 2, який є правонаступником Запорізької митниці Міндоходів, на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 13 березня 2015 року і до моменту фактичного поновлення на роботі (з урахуванням коригування заробітної плати, включаючи премії, надбавки та інші виплати, що враховуються під час обчислення середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення на коефіцієнт підвищення посадових окладів і тарифних ставок відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100);

- допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді заступника начальника Запорізької митниці ДФС з 13 березня 2015 року та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду.

Ухвалою суду від 23.12.2019 заява про зміну позовних вимог прийнята до розгляду та вирішено розглядати справу з урахуванням уточнених позовних вимог.

Відповідачі 1, 2 позов не визнали, 13 січня 2020 року від їх представника надійшов відзив на уточнений позов (вх. №1508), у якому останній пояснює, що перевірка посадових і службових осіб Міндоходів (у тому числі заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів Суконкіна Е.В.) розпочалась відповідно до наказу ДФС України від 24.02.2015 №117, а в ході проведення перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці ОСОБА_1 встановлено, що в період з 14.06.2013 по 13.03.2015 позивач обіймав посаду заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів - зокрема, посаду щодо якої встановлена заборона, передбачена п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади». Щодо позиції позивача про невідповідність норм Закону України «Про очищення влади» положенням Конституції України зазначає, що законодавством України передбачено чіткий порядок визнання законодавчих актів неконституційними, зокрема це направлення письмового клопотання до Конституційного Суду України про визнання правового акта (його окремих положень) неконституційними, про визначення відповідності проекту закону про внесення змін до Конституції України вимогам статті 157 і 158 Конституції України, конституційності міжнародного договору або про необхідність офіційного тлумачення Конституції України та Законів України (стаття 39 Закону України «Про Конституційний Суд України»), при цьому, на момент прийняття оспорюваного наказу та на дату звернення позивача до суду Конституційним Судом України не було визнано Закон України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682 неконституційним. Зауважує, що в адміністративному позові зазначено, що норми Закону України «Про очищення влади» не діяли на час перебування позивача на посаді та не може розповсюджуватись на факти, що мали місце в минулому, проте таке твердження не відповідає дійсності, оскільки позивача звільнено з посади заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів, тобто під час дії вказаного Закону (який набрав чинності 16.10.2014) та з існуючої в переліку (п. 4 ч. 2 ст. З цього Закону) посади. Щодо вимоги позивача про поновлення на рівнозначну посаду в Запорізькій митниці ДФС зауважує, що відповідно до постанови Верховного Суду України від 21.05.2014 №6-33цс14 у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі, тобто згідно з судовою практикою поновлення на роботі відбувається саме на ту посаду з якої позивач був звільнений та у тому органі держаної влади, підприємстві, установі тощо з якого був звільнений. Стосовно розрахунків позивача наголошує, що при перевірці розрахунків позивача щодо суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу було встановлення неправомірність підрахунку, оскільки відповідно до довідки середній заробіток позивача на час звільнення складав 282,32 грн. за день, загальна кількість робочих днів за період з 14.03.2015 по 31.12.2019 складає 1200 робочих днів, тому сума не повинна перевищувати 338 784,00 грн. (282,32 х 1200). Ураховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні адміністративного позову.

14 січня 2020 року позивачем до матеріалів справи долучений розрахунок (вх. №1756) середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 13.03.2015 до 14.01.2020 у сумі 846 996,90 грн.

Ухвалою суду від 14.01.2020 витребувано від Запорізької митниці ДФС розрахунок середнього заробітку ОСОБА_1 , починаючи з 13.03.2015 по 27.01.2020, проведений з урахуванням вимог пунктів 3, 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, за посадами «заступник начальника Запорізької митниці Міндоходів» та «заступник начальника Запорізької митниці ДФС».

22 січня 2020 року позивачем до матеріалів справи долучений розрахунок (вх. №1756) середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 13.03.2015 до 27.01.2020 та довідка (вх. №3325) про розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 855 967,56 грн.

На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів 23 січня 2020 року представником відповідача 2 надано розрахунок середнього заробітку ОСОБА_1 за період з 14.03.2015 по 27.01.2020 на суму 343 583,44 грн. (вх. №3518), у якому із урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995, зазначає, що виходячи з поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Крім того, на вимогу суду надано розрахунок заробітної плати з урахуванням зміни посадових окладів «заступник начальника Запорізької митниці Міндоходів» та «заступник начальника Запорізької митниці ДФС», але зауважує, що даний розрахунок заробітної плати суперечить законодавству.

27 січня 2020 року судом винесена ухвала, якою залучено до участі у справі, в якості співвідповідача Державну митну службу України (далі ДМС України, відповідач 3), розгляд адміністративної справи вирішено розпочати спочатку, відкласти підготовче засідання на 26 лютого 2020 року.

13 лютого 2020 року позивачем до матеріалів справи долучений розрахунок (вх. №6756) середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 13.03.2015 до 26.02.2020 у сумі 1 282 235,17 грн.

Ухвалою суду від 26.02.2020 продовжений строк підготовчого провадження у справі на 30 днів та відкладене підготовче засідання в адміністративній справі до 31 березня 2020 року.

18 березня 2020 року позивачем до матеріалів справи долучений розрахунок (вх. №12598) середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 13.03.2015 до 31.03.2020 у сумі 1 323 415,98 грн.

Відповідач 3 позов також не визнав, 19 березня 2020 року надав суду заперечення (вх. №12990) на адміністративний позов, доводи яких є аналогічними викладеним представником відповідачів 1,2 у відзиві (вх. №1508 від 13.01.2020) щодо результатів перевірки та по суті самого позову. На підставі викладеного, вважає, що відсутні підстави для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 31.03.2020 підготовче засідання по справі відкладене на 27 квітня 2020 року.

24 квітня 2020 року позивачем до матеріалів справи долучений розрахунок (вх. №19042) середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 13.03.2015 до 27.04.2020 у сумі 1 355 644,44 грн.

Протокольною ухвалою від 27.04.2020 закрите підготовче провадження у справі та призначений розгляд справи по суті на 19 травня 2020 року.

Представником Запорізької митниці ДФС надано додатково до матеріалів справи письмові пояснення (вх. №21377 від 07.05.2020, вх. №23572 від 21.05.2020), але вказані пояснення є аналогічні раніше наданим Запорізькою митнецею на вимогу ухвали суду про витребування доказів.

14 травня 2020 року позивачем до матеріалів справи долучений розрахунок (вх. №22447) середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 13.03.2015 до 19.05.2020 у сумі 1 380 711,02 грн.

19 травня 2020 року у розгляді справи оголошена перерва до 01 червня 2020 року.

Під час судового розгляду справи представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в адміністративному позові (уточненому).

Представник відповідача 1 у судове засідання не з`явився, про дату час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Представники відповідачів 2, 3 підтримала позицію, викладену у відзивах на уточнену позовну заяву, просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Також, в судовому засіданні 01 червня 2020 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 службу в органах митної розпочав у січні 1995 року на посаді інспектора Донецької митниці, з 01.04.1997 прийнятий на роботу інспектором вантажного відділу №3 Донбаської регіональної митниці, 15.06.2000 переведений інспектором ПМО «ДМЗ» вантажного відділу, 09.08.2005 прийнятий на роботу до Донецької митниці на посаду інспектора сектору «ДМЗ`ВВ №2 в порядку переведення (з 21.02.2006 відділ перейменовано на сектор митного оформлення відділу митного оформлення), 01.01.2007 прийнятий в порядку переведення до Східної регіональної митниці на посаду провідного інспектора сектору митного оформлення №2 відділу митного оформлення №3, з 12.11.2007 переведений на посаду провідного інспектора вказаного сектору, з 01.05.2008 прийнятий на роботу в порядку переведення до Східної митниці на посаду провідного інспектора сектору митного оформлення №2 відділу митного оформлення №3, з 05.12.2008 переведений на посаду начальника сектору, з 25.03.2009 переведений на посаду головного інспектора відділу митного оформлення №3, з 17.05.2010 переведений на посаду старшого інспектора відділу митного оформлення №3, 25.10.2010 призначений на посаду начальника відділу контролю митної вартості та класифікації товарів у порядку переведення до Сумської митниці, 28.04.2011 переведений на посаду начальника відділу митного оформлення №3, 22.09.2011 призначений на посаду заступника начальника відділу митного оформлення №2 у порядку переведення до Львівської митниці, з 23.03.2012 переведений на посаду начальника митного посту «Броди», 07.05.2012 призначений на посаду головного інспектора митного поста «Свердловськ» у порядку переведення до Луганської митниці, з 17.08.2012 переведений на посаду головного інспектора сектору митного оформлення №1 митного поста «Довжанський», 02.04.2013 призначений в порядку переведення на посаду заступника начальника відділу контролю митної вартості платежів управління валютного та митного аудиту департаменту податкового та митного аудиту Міністерства доходів і зборів України, з 21.05.2013 переведений на посаду заступника начальника вказаного відділу, 14.06.2013 призначений на посаду заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів в порядку переведення (наказ від 14.06.2013 №87-о), про що свідчать відомості трудової книжки позивача БТ ІІ №7708276 від 02.08.1993.

Так, відповідно до наказу ДФС України від 24.02.2015 №117 розпочалась перевірка посадових і службових осіб Міндоходів (у тому числі заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів Суконкіна Е.В.).

Листом Запорізької митниці Міндоходів від 11.03.2015 №306/8/08-70-04 на адресу Департаменту персоналу направлено заяву ОСОБА_1 від 11.03.2015 про проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», в якій відповідно до ст. 4 Закону повідомлено, що заборони, визначені ч. 3 або 4 ст. 1 Закону не застосовуються щодо нього, а також надано згоду на проходження перевірки та оприлюднення відомостей щодо нього відповідно до вимог Закону.

Департаментом персоналу ДФС України на підставі відомостей, наявних в особовій справі та/або трудовій книжці ОСОБА_1 перевірено достовірність відомостей, зазначений у заяві та результатами перевірки встановлено факт належності позивача до переліку осіб, щодо яких застосовуються заборони, передбачені ч. 3 ст. 1 Закону, на основі критеріїв, визначених п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону, а саме у період з 14.06.2013 по теперішній час обіймає посаду заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів, у зв`язку із чим доповідною запискою від 11.03.2015 №548/99-99-04-03-01-18 на ім`я голови Комісії з реорганізації Міндоходів керуючись ч. 14 ст. 5 Закону, п. 15 Порядку та на підставі п. 7-2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України рекомендовано звільнити позивача з займаної посади, з підстав передбачених Законом України «Про очищення влади».

Наказом Міністерства доходів і зборів від 12.03.2015 №157-о вирішено звільнити 13 березня 2015 року ОСОБА_1 з посади заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», п. 7-2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

У період з 13.03.2015 по 20.03.2015 позивач перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серія НОМЕР_1 .

З наказом про звільнення позивач ознайомлений під підпис 23.03.2015.

Судом встановлено, що Постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 160 утворено ДФС України, як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, реорганізувавши Міндоходів шляхом перетворення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 311 реорганізовано територіальні органи Міністерства доходів і зборів шляхом приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби України.

Вважаючи наказ Міністерства доходів і зборів України про звільнення з посади заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів протиправним, ОСОБА_1 звернувся із даним позовом до суду.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали повноваження на вчинення певних дій та в подальшому діяли виключно в межах тих повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України), у поєднанні з принципом законності вимагає щоб такі дії органів державної влади були ще й правовими.

З 16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про очищення влади» від 16.09.2014 № 1682-VII, яким визначено правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Відповідно до частин 1 та 2 статі 1 Закону № 1682-VII очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Частиною 3 статті 1 Закону № 1682-VII встановлено, що протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до частини 4 статті 1 Закону № 1682-VII особи, зазначені у частинах третій, п`ятій - сьомій статті 3 цього Закону, не можуть обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), протягом п`яти років з дня набрання чинності відповідним рішенням суду.

Статтями 2 та 3 цього Закону передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації) та її критерії.

Так, заборона, передбачена частиною 3 статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 (пункт 8 частина 1 статті 3 Закону № 1682-VII).

При цьому, підпунктом 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1682-VII визначено, що впродовж 10-ти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Критерії здійснення очищення влади (люстрації), установлені статтею 3 Закону №1682-VII, застосовуються до певної категорії посад без конкретизації їх статусу в структурі органів державної влади.

Як встановлено судом, підставою для видання оскаржуваного наказу від 12.03.2015 №157-о «Про звільнення ОСОБА_1 » зазначено довідку про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі ОСОБА_1 та доповідна записка директора Департаменту персоналу ДФС України від 11.03.2015 №548/99-99-04-03-01-18.

Згідно з довідкою заступника начальника відділу роботи з персоналом митниць управління кадрового забезпечення митниць Департаменту персоналу ДФС України від 11.03.2015 про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці позивач, відповідно до критеріїв здійснення очищення влади, визначених у частині 2 статті 3 Закону №1682-VII за період з 14.06.2013 обіймав посаду щодо якої встановлена заборона: заступник начальника Запорізької митниці Міндоходів.

Відповідно до пункту 1 частини 5 статті 5 Закону №1682-VII перевірці підлягають достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону.

Орган, який проводив перевірку, за результатами перевірки відомостей зазначених особою у заяві щодо не застосування до неї заборони, визначеної частиною третьою або четвертою статті 1 Закону №1682-VII, складає висновок про результати перевірки, яким встановлено достовірність або недостовірність таких відомостей.

За приписами частини 11 та 12 статті 5 Закону №1682-VII орган, який проводив перевірку, надсилає висновок про результати перевірки, підписаний керівником такого органу (або особою, яка виконує його обов`язки), керівнику органу, передбаченому частиною четвертою цієї статті, не пізніше ніж на шістдесятий день з дня початку проходження перевірки. Такий висновок може бути оскаржений особою в судовому порядку.

У разі встановлення за результатами перевірки особи недостовірності відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, орган, який проводив перевірку, надсилає копію висновку про результати перевірки до Міністерства юстиції України для офіційного оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України інформації про надходження такого висновку та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», не пізніш як у триденний строк з дня одержання такого висновку.

За відомостями Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» стосовно ОСОБА_1 за результатами перевірки встановлено, що він підпадає під критерії здійснення очищення влади (люстрації) передбачені пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону України «Про очищення влади». Час протягом якого на особу поширюється заборона, передбачена Законом України «Про очищення влади» - 10 років.

Частиною 14 статті 5 Закону №1682-VII визначено, що керівник органу, передбачений частиною 4 цієї статті, на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини 5 цієї статті, не пізніше ніж на третій день з дня отримання такого висновку, керуючись положеннями частини 3 або 4 статті 1 цього Закону, звільняє таку особу із займаної посади або не пізніше ніж на третій день з дня його отримання надсилає такий висновок керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку.

Водночас із аналізу цих норм випливає, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посад, зокрема передбачених пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону №1682-VII, незалежно від того чи сприяла така особа своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини, тобто не враховуючи жодної індивідуальної дії чи зв`язку особи з будь-якими антидемократичними подіями.

На думку суду, приписами Закону України «Про очищення влади» створюються передумови для порушення рівності можливостей реалізації права доступу до державної служби, служби в органах місцевого самоврядування та в управлінні державними справами, яку має забезпечити держава відповідно до частини другої статті 38 Конституції України, адже в його положеннях простежується дискримінаційний підхід щодо підстав та порядку звільнення керівника, заступника керівника структурного підрозділу органу державної влади, місцевого самоврядування чи іншого державного органу тільки з тієї підстави, що він обіймає відповідну керівну посаду в самостійному структурному підрозділі протягом не менше визначеного Законом України «Про очищення влади» строку.

Наведене вказує на невідповідність положень Закону №1682-VII статті 38 Конституції України.

Заборона перебування на посадах, визначених в частині 1 статті 3 Закону №1682-VII та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, визначеної як один із принципів очищення влади, що вказує на ігнорування принципу індивідуального підходу при притягненні особи до юридичної відповідальності, та порушує частину другу статті 61 Конституції України.

Суд звертає увагу, що положення пункту 2 «Прикінцеві та перехідні положення» та статті 3 Закону №1682-VII мають бути застосовані у нерозривній сукупності із положеннями статті 1 Закону №1682-VII, якою встановлено мету люстрації - недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

При цьому, при застосуванні до особи положень Закону №1682-VII мало б бути з`ясовано, чи здійснювала така особа заходи (та/або сприяла їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки й оборони України, або протиправне порушення прав і свобод людини.

В іншому випадку вказані особи визнаються колективно винними без забезпечення індивідуального підходу відповідальності, що є порушенням статей 61 і 62 Конституції України в аспекті забезпечення індивідуального характеру відповідальності та забезпечення презумпції невинуватості.

Дотримання презумпції невинуватості при здійсненні люстраційних заходів є фундаментальним принципом у забезпеченні демократичного шляху очищення влади. Натомість, без доведення вини в передбаченому законом порядку запроваджується заборона обіймати посади (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування лише у зв`язку з перебуванням на такій посаді в певний проміжок часу. Заборона протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом обіймати посади, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), і виникнення у зв`язку з цим підстави для їх звільнення із займаних посад лише у зв`язку з обійманнями цими посадовими особами даних посад у передбачений Законом №1682-VII період часу призводить до порушення принципу презумпції невинуватості, передбаченого частиною 1 статті 62 Конституції України. Фактично введена ще одна підстава припинення перебування особи на публічній службі, що за своєю суттю є дисциплінарним стягненням у вигляді звільнення - перебування на конкретно визначеній посаді, яка віднесена до переліку посад, за якими здійснюється очищення влади, а не у зв`язку із вчиненням особою певного дисциплінарного проступку, який порочить її як державного службовця чи особу, яка перебуває на публічній службі, або дискредитує орган, у якому вона працює.

Суд зазначає, що приписами Закону №1682-VII встановлюється зворотна дія закону всупереч вимогам статті 58 Конституції України, оскільки вступаючи на публічну службу, особа не знала і не могла знати, що лише перебування на конкретній посаді у певний проміжок часу в майбутньому становитиме підставу для юридичної відповідальності у вигляді заборони обіймати певні посади в органах державної влади та місцевого самоврядування протягом 10 років.

Наведене свідчить про встановлення додаткових обмежень для реалізації прав і свобод державного службовця (особи, яка перебуває на публічній службі) як людини і громадянина, що в жодному разі не відповідає частині третій статті 22 Конституції України, згідно з якою при прийнятті нових законів, в тому числі і Закону №1682-VII, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод та статті 64 Конституції України, згідно з якою конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Отже, з викладених норм Конституції України вбачається, що одним із принципів дії правової системи в Україні визначено принцип верховенства права та встановлено, що права і свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених Конституцією України, а саме, у разі введення воєнного або надзвичайного стану.

Звільнення позивача проведено на підставі довідки та доповідної записки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі про його перебування на відповідних посадах. При цьому, встановлення фактів особистої протиправної поведінки позивача не було метою цієї перевірки. Будь-яких доказів, як встановлено судом щодо вчинення дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, матеріали справи не містять.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відсутність у Законі №1682-VII процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною 2 статті 2 КАС України.

Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У цьому зв`язку, ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України» вказав на відсутність застосування індивідуального підходу під час здійснення люстраційної перевірки, що й лягло в основу постанови Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 03.06.2020 у справі №817/3431/14. У даному рішенні Верховний Суд дійшов висновку, що заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацією влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.

З огляду на наведене, суд виходить з необхідності дотримання принципу індивідуальної вини при проведенні люстраційних заходів, гарантування права на захист, презумпції невинуватості, чого не було дотримано відповідачем 1 при винесенні наказу про звільнення позивача з посади та органів митниці.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку що оскаржуваний наказ Міністерства доходів і зборів України від 12.03.2015 №157-о не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині 2 статті 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з частиною 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як способу відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Вирішуючи спір по суті, суд вказує на відсутність підстав для задоволення заявлених вимог позивача щодо поновлення його на посаді заступника начальника Запорізької митниці ДФС, оскільки позивач не працював в цій установі та з неї не був звільнений, що унеможливлює поновлення службово-трудових відносин позивача з вказаною установою.

Суд вважає за необхідне зазначити про те, що у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Іншого способу порушеного права у спорах про незаконне звільнення, крім поновлення на посаді відповідного органу (установи, підприємства, організації), КЗпП України не передбачає.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в разі відсутності посади позивача (з об`ємом повноважень, які існували на дату звільнення) роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику іншу посаду відповідно до його кваліфікації, а в разі незгоди працівника на іншу роботу, роботодавець зобов`язаний виконати судове рішення, здійснивши відповідні зміни в організації праці.

За таких обставин для забезпечення ефективного захисту прав позивача суд вважає, що ОСОБА_1 слід поновити на посаді заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів.

Крім того, частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із правовим висновком, зазначеним у Постанові Верховного Суду України від 14.01.2014 у справі №21-395а13 суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до п. 2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами, встановленими п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 N 100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

У випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей (п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 N 100).

Таким чином, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати.

З довідки про середню заробітну плату ОСОБА_1 за фактично відпрацьований час у січні та лютому 2015 року від 28.11.2019 №08-70-05-27/513 слідує, що позивачу за останні два місяці, що передували звільненню, нараховано грошове забезпечення на загальну суму 11 292,78 грн. Виходячи з цього, середньоденний заробіток позивача становив 282,32 грн. (11 292,78 грн./ 40 робочих днів).

Водночас, на виконання вимог ухвали суду від 14.01.2020, якою від Запорізької митниці Державної фіскальної служби України витребувано розрахунок середнього заробітку ОСОБА_1 , починаючи з 13.03.2015 по 27.01.2020, проведений з урахуванням вимог пунктів 3, 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 N 100, за посадами «заступник начальника Запорізької митниці Міндоходів» та «заступник начальника Запорізької митниці ДФС», органом доходів і зборів надано відповідні розрахунки.

Так, у відповідності до розрахунку за період з 14.03.2015 (наступний день після звільнення) і по день прийняття даного рішення 01.06.2020), середній заробіток ОСОБА_1 , з урахуванням коефіціенту коригування, визначеного шляхом ділення окладу, встановленого після підвищення, на оклад до такого підвищення, становив 734 731,71 грн.

При цьому, підвищення посадового окладу за посадою «заступник начальника Запорізької митниці ДФС» відбувалось в наступні періоди:

з 01.01.2015 по 31.11.2015 - 2762,00 грн. (наказ ДФС №336 від 30.04.2015 «Про умови оплати праці працівників ДФС та її територіальних органів»)

з 01.12.2015 по 30.04.2016 - 3453,00 грн. (наказ ДФС №989 від 21.12.2015 «Про умови оплати праці працівників ДФС та її територіальних органів»)

з 01.05.2016 по 31.12.2016 - 5686,00 грн. (наказ ДФС №465 від 24.05.2016 «Про умови оплати праці працівників ДФС та її територіальних органів»)

з 01.01.2017 по 12.12.2017 - 6800,00 грн. (наказ ДФС №34 від 25.01.2017 «Про умови оплати праці працівників ДФС та її територіальних органів»)

з 13.12.2017 по 31.12.2017 - 7100,00 грн. (наказ ДФС №34 від 25.01.2017 «Про умови оплати праці працівників ДФС та її територіальних органів» зі змінами)

з 01.01.2018 по 31.12.2018 - 9000,00 грн. (наказ ДФС №52 від 29.01.2018 «Про умови оплати праці працівників ДФС та її територіальних органів»)

з 01.01.2019 по 31.12.2019 - 9690,00 грн. (наказ ДФС №133 від 20.02.2017 «Про умови оплати праці працівників ДФС та її територіальних органів»).

з 01.01.2020 - 10600,00 грн. (відповідно до Постанови КМУ від 18.01.2017 №15 «Питання оплати праці працівників державних органів» у редакції Постанови КМУ від 15.01.2020 №16 «Про внесення змін до Постанови КМУ від 18.01.2017 №15).

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України № 457/0/204-19 від 12.11.2019 (копія міститься в матеріалах справи) кількість робочих днів у 2015-2019 роках складала: 250 днів у 2015 році, 251 день у 2016 році, 248 днів у 2017 році, 250 днів у 2018 році, 250 днів у 2019 році.

При цьому кількість робочих днів за період вимушеного прогулу, починаючи з 14.03.2015 (наступний день після звільнення) і по день прийняття даного рішення 01.06.2020 становить 1303 робочі дні.

Звідси, грошове забезпечення розраховується наступним чином:

за період з 14.03.2015 по 30.11.2015: 282,32 грн. (середньоденний заробіток за останні 2 календарні місяці роботи)*1,25018 (коефіцієнт коригування, визначений діленням нового окладу 3 453,00 грн. на попередній оклад 2 762,00 грн.)*1,64688 (коефіціент коригування 5 686,00 грн.:3 453,00 грн.) = 581,20 грн.; 581,20 грн.*178 днів вимушеного прогулу =103 453,60 грн.;

за період з 01.12.2015 по 30.04.2016: 282,32 грн. (середньоденний заробіток за останні 2 календарні місяці роботи)* 1,64688 (коефіціент коригування 5 686,00 грн.:3 453,00 грн.) = 464,89 грн.; 464,89 грн.*106 днів вимушеного прогулу =49 278,34 грн.;

за період з 01.05.2016 по 31.12.2016: 5 686,00 грн. (новий оклад)+500,00 грн. (спецзвання)+2 843,00 грн. (надбавка за вислугу років 50%) = 9029/19=475,21 грн.; 475,21 грн. *168 днів вимушеного прогулу =79 835,28 грн. При цьому, за даний період коефіціент коригування не застосовується у зв`язку із запровадженням нових умов праці, що пов`язано із набранням чинності Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII;

за період з 01.01.2017 по 12.12.2017: 475,21 грн. *1,04412*1,26760*1,07667*1,09391 (коефіціенти коригування) =740,77 грн.; 740,77 грн.*236 днів вимушеного прогулу=174 821,72 грн.;

з 13.12.2017 по 31.12.2017: 475,21*1,26760*1,07667*1,09391 (коефіціенти коригування) =709,47 грн.; 709,47 грн.*12 днів вимушеного прогулу=8 513,64 грн.;

з 01.01.2018 по 31.12.2018: 475,21*1,07667*1,09391 (коефіціенти коригування) =559,69 грн.; 559,69 грн.*250 днів вимушеного прогулу=139 922,50 грн.;

з 01.01.2019 по 31.12.2019: 475,21*1,09391 (коефіціенти коригування) =519,84 грн.; 519,84 грн.*250 днів вимушеного прогулу=129 960,00 грн.;

з 01.01.2020 по 01.06.2020: 475,21*103 дні вимушеного прогулу=48 946,63 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, становить 734 731,71 грн., які слід стягнути Запорізької митниці ДФС, яка є правонаступником Запорізької митниці Міндоходів.

Щодо розрахунків позивача слід зазначити про їх помилковість з огляду на невірне застосування коефіцієнтів коригування, оскільки за період з 01.05.2016 по 31.12.2016 такий коефіцієнт не застосовується у зв`язку із запровадженням нових умов праці, що пов`язано із набранням чинності Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII. Крім того, посадовий оклад з 01.01.2020 за відповідною посадою становить 10600,00 грн., а не 11 640,00 грн., як зазначено позивачем.

Також, пунктами 2, 3 частини 1 статті 371 КАС України передбачено, що негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду у цій справі підлягає негайному виконанню в частині поновлення позивача на посаді та присудження йому виплати грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність необхідної сукупності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду слід зазначити про таке.

Частиною 1 статті 382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, вказаною статтею встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено рішення, подати у встановлений судом строк звіт про його виконання.

Проаналізувавши обставини справи, суд не вбачає достатніх підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення по вказаній адміністративній справі, оскільки судове рішення є обов`язковим до виконання, у тому числі, в примусовому порядку, а за невиконання рішення суду передбачена відповідальність.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 12.03.2015 №157-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів з 14.03.2015.

4. Стягнути з Запорізької митниці ДФС (69041, м. Запоріжжя, вул. Сергія Синенка, 12; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.03.2015 по 01.06.2020 у розмірі 734 731 (сімсот тридцять чотири тисячі сімсот тридцять одна) гривня 71 коп., з якої утримати податки та інші обов`язкові платежі.

5. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

6. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення в повному обсязі складено та підписано 15.07.2020.

Суддя Ю.П. Бойченко