Справа № 760/16800/19
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2020-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Мельничука В.П., Собківа Я.М.,

секретаря Суркової Д.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Поліцейського Управління патрульної поліції у місті Києві Коргуна Владислава Святославовича про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 березня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач, апелянт, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до поліцейського Управління патрульної поліції у місті Києві Коргуна Владислава Святославовича (далі - відповідач, поліцейський Коргун В .С.) про визнання протиправною бездіяльності, що полягає у неналежному виконанні обов`язків, та зобов`язання здійснити реагування шляхом проведення перевірки відносно дій працівників Національної дитячої спеціалізованої лікарні «ОХМАТДИТ» Міністерства охорони здоров`я України (далі - НДСЛ «ОХМАТДИТ» МОЗ України), які перешкоджали законним вимогам співробітників поліції та скласти адміністративний протокол за статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно працівників НДСЛ «ОХМАТДИТ» МОЗ України.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність, яка полягає у неналежному реагуванні на правопорушення, вчинені працівниками НДСЛ «ОХМАТДИТ» МОЗ України, які перешкоджали законним вимогам співробітників поліції, а саме: не проведенні належної перевірки правомірності дій зазначених працівників та не складенні протоколу про адміністративне правопорушення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги положення Закону України «Про Національну поліцію», в яких закріплено обовязки національної поліції, та не надано об`єктивної оцінки наявним доказам. Також судом не наведено норми матеріального права, які б доводили відсутність протиправної бездіяльності відповідача. До того ж рішення суду ухвалене майже через шість місяців після постановлення ухвали про відкриття провадження у справі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункта 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.

Судом установлено, що 13 квітня 2019 року до НДСЛ «ОХМАТДИТ» МОЗ України прибула слідчо-оперативна група Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві для огляду місця події у зв`язку з повідомленням про неналежне виконання посадових обов`язків працівниками медичного закладу, внаслідок чого померла неповнолітня дитина позивача.

Працівники НДСЛ «ОХМАТДИТ» МОЗ України не допустили слідчо-оперативну групу до проведення слідчих дій, у зв`язку з чим позивач викликав на місце події екіпаж патрульної поліції для притягнення до адміністративної відповідальності працівників медичного закладу за злісну непокору вимозі працівника поліції.

На виклик прибув поліцейський Коргун В.С. , яким не встановлено у діях працівників НДСЛ «ОХМАТДИТ» МОЗ України складу адміністративних правопорушень за статтями 183, 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).

Уважаючи, що відповідач неналежно виконав свої посадові обов`язки, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність відповідача, що оскаржується позивачем, не порушує прав останнього, оскільки не породжує, не змінює та не припиняє його права і обов`язки саме у сфері публічно-правових відносин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), пункт 57, Series A, № 93).

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцєю і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

За змістом частини 3 статті 124 Основного Закону юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес».

Стосовно поняття «охоронюваний законом інтерес» в тому ж рішенні Конституційного Суду України вказано, що воно означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституцією України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Як зазначає позивач в апеляційній скарзі, відповідачем порушено пункти 1-4, 8 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII, в яких закріплені повноваження поліції, зокрема:

1) здійснення превентивної та профілактичної діяльності, спрямованої на запобігання вчиненню правопорушень;

2) виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вжиття у межах своєї компетенції заходів для їх усунення;

3) вжиття заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припинення виявлених кримінальних та адміністративних правопорушень;

4) вжиття заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення;

8) у випадках, визначених законом, здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення, прийняття рішень про застосування адміністративних стягнень та забезпечення їх виконання.

Проте, ані в позовній заяві, ані в апеляційній скарзі позивачем не зазначено, яким чином така бездіяльність відповідача вплинула на його права, свободи або законні інтереси, захист яких є метою звернення до суду.

Посилання позивача на те, що протиправні дії посадових осіб НДСЛ «ОХМАТДИТ» МОЗ України порушують його права як потерпілого у рамках кримінального провадження на участь у слідчих діях, які надані йому Кримінально-процесуальним кодексом України, колегія суддів уважає помилковим. Так, права позивача як потерпілого під час слідчої дії можуть бути порушені винятково в разі її проведення. Враховуючи те, що будь-які слідчі дії слідчо-оперативною групою, яка здійснила виїзд 13 квітня 2019 року, не проводились, права позивача як потерпілого на участь у таких діях не порушені.

Так само не приймає до уваги колегія суддів посилання позивача на те, що допущена відповідачем бездіяльність надала можливість посадовим особам НДСЛ «ОХМАТДИТ» МОЗ України продовжувати протиправні дії. Адже складання протоколу про адміністративне правопорушення має на меті фіксацію виявленого порушення, а не його припинення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновок місцевого суду про те, що обраний позивачем спосіб захисту, як оскарження бездіяльності працівника поліції та зобов`язання його скласти процесуальні документи з метою притягнення до адміністративної відповідальності іншу особу, не створить для скаржника жодних юридичних прав та/чи обов`язків, а з огляду на завдання адміністративного провадження, факт притягнення іншої особи до адміністративної відповідальності не може вплинути на особисті права та/або інтереси позивача.

Доводи позивача, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновки місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 33, 34, 242-244, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді В.П. Мельничук

Я.М. Собків