Справа № 120/3060/19-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2020-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/3060/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Яремчук К.О.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

15 липня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Курка О. П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

представник позивача - Герасимчук С.П.

представник відповідача - Лозінська І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року (складене у повному обсязі 26.11.2019 у м. Вінниці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області, в якому просила:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф-7519-17, що сформована Головним управлінням Державної податкової служби у Вінницькій області 11 вересня 2019 року на суму 23 785,08 грн.;

- зобов`язати ГУ ДПС у Вінницькій області виключити з податкової системи інформацію про ОСОБА_1 , як фізичну особу-підприємця, та провести коригування в обліковій картці платника податків ОСОБА_1 шляхом виключення нарахувань з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 23 785,08 грн.

Обґрунтовуючи протиправність вимоги податкового органу, позивач зазначила про відсутність у неї статусу фізичної особи-підприємця на момент прийняття відповідачем оскаржуваного акту та відповідно і обов`язку зі сплати єдиного внеску.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Судом визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-7519 -17, що сформована Головним управлінням Державної податкової служби у Вінницькій області 11 вересня 2019 року. Зобов`язано Головне управління Державної податкової служби у Вінницькій області виключити з податкового обліку інформацію про ОСОБА_1 як фізичну особу-підприємця. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Також рішенням окружного суду стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області сплачений нею судовий збір в розмірі 1152,60 грн. та витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, в розмірі 3000 грн.

Відповідач, не погодившись з даним рішенням суду, оскаржив його в апеляційному порядку.

В обґрунтування власної позиції та помилковості висновків суду першої інстанції, відповідач посилається на інформацію, що міститься в ІС "Податковий блок" та згідно якої ОСОБА_1 зареєстрована реєстраційною палатою Вінницької міської ради як фізична особа - підприємець за №210826 від 15.06.2004. Дата взяття на облік у Вінницькій ДПІ Вінницького управління ГУ ДПС у Вінницькій області - 22.06.2004, КВЕД - оптова торгівля і посередництво в оптовій торгівлі, система оподаткування - загальна.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив доводи податкового органу та, посилаючись на обставини встановлені судом першої інстанції під час розгляду справи, просив залишити без змін рішення від 21.11.2019 року.

Окрім того, позивачем відзначено факт пропуску відповідачем строків звернення до суду з апеляційною скаргою в межах даної справи та відсутність доказів сплати судового збору за її подання.

Судова колегія, вивчивши вищевказані доводи позивача щодо допущення апелянтом порушення порядку звернення до суду апеляційної інстанції, дійшла висновку, що останні свого підтвердження не знайшли та спростовуються матеріалами справи, тож судом відхиляються.

В судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив відмовити апелянту в її задоволенні.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників сторін, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 15.06.2004 року пройшла передбачену чинним на той час законодавством процедуру державної реєстрації, набула правового статусу суб`єкта господарювання фізичної особи-підприємця, з постановленням на облік як платник податків і зборів у Вінницькій ДПІ Вінницького управління ГУ ДПС у Вінницькій області.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що сформований станом на 10 жовтня 2019 року, відомості щодо реєстрації ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем відсутні.

11 вересня 2019 року Головним управлінням Державної податкової служби у Вінницькій області сформовано вимогу №Ф-7519-17, якою позивача зобов`язано сплатити заборгованість (недоїмку) з єдиного внеску в розмірі 23785,08 гривень.

Вважаючи, що спірна вимога є протиправною та підлягає скасуванню, позивач звернувся в суд з вказаним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не доведено факт наявності у ОСОБА_1 статусу фізичної особи-підприємця та відповідно обов`язку зі сплати єдиного внеску.

Апеляційна інстанція погоджується з позицією суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначено Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

В даному випадку, колегія суддів зазначає, що визначення наявності у особи статусу фізичної-особи підприємця має першочергове значення для вирішення питання щодо наявності обов`язку сплати єдиного внеску.

З метою встановлення наявності такого статусу у відповідних осіб, суд звертає увагу на наступне правове регулювання.

01.07.2004 набув чинності Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (у подальшому змінено назву на Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" № 755-IV (далі - Закон № 755-IV).

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону № 755-IV державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 755-IV Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру.

При цьому 01.07.2010 прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" № 2390-VI, (надалі також - Закон № 2390-VI), який набув чинності 03.03.2011.

Підпунктами 2, 3 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення цього Закону передбачено, що процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Пункт 3 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення № 2390-VI у зв`язку із набранням чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення процедур припинення юридичних осіб та підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців за їх рішенням" від 19 травня 2011 року N 3384-VI (надалі також - Закон N 3384-VI) викладено в наступній редакції:

Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, провести включення відомостей про діючі юридичні особи та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру.

Згідно п.п. 7, 8 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI спеціально уповноважений орган з питань державної реєстрації протягом місяця з дати завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, передає відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, включених до Єдиного державного реєстру, органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, які в межах своїх повноважень ведуть облік юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та/або проводять реєстрацію юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм та фізичних осіб-підприємців. Після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.

Приписами п. 4 та абз. 2 п. 8 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI передбачено, що свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними; за результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Крім того, 25.03.2014 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України, щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до Єдиного державного реєстру» № 1155-VII.

З дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України, щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до Єдиного державного реєстру" припиняється проведення державними реєстраторами включення до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців відомостей про невключених юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців на підставі аналітичної інформації, отриманої від тимчасової міжвідомчої спеціальної комісії з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Як підтверджується матеріалами справи, позивач зареєстрована реєстраційною палатою Вінницької міської ради як фізична особа-підприємець 15 червня 2004 року, та з 22 червня 2004 року перебуває на обліку у Вінницькій ДПІ Вінницького управління ГУ ДПС у Вінницькій області як платник податків.

Натомість, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який сформовано за прізвищем, ім`ям та по-батькові позивача, а також за його ідентифікаційним номером, відомості про реєстрацію ОСОБА_1 , як фізичної особи-підприємця, у зазначеному реєстрі станом на 10.10.2019 року відсутні.

Тобто, як засвідчується наявними матеріалами справи та не спростовано сторонами під час розгляду справи, позивач після початку дії Єдиного державного реєстру не вчиняв жодних дій щодо набуття статусу фізичної особи-підприємця, заяв та документів державному реєстратору не подавав. При цьому колегія суддів зазначає, що матеріали даної справи не містять належних та допустимих доказів отримання позивачем свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи нового зразка.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів відзначає, що з огляду на недійсність виданого позивачу свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, станом на 01.01.2017 (дата початку періоду, за який позивачу нараховано єдиний внесок) та на час винесення контролюючим органом вимоги про сплату боргу - 11.09.2019, у позивача відсутні статус фізичної особи-підприємця та право здійснення підприємницької діяльності.

Доказів фактичного здійснення позивачем підприємницької діяльності, як фізичною особою-підприємцем, не надані відповідачем ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вказує, що у відповідача відсутні нормативні підстави для нарахування позивачу єдиного внеску, оскільки позивач в цей період не був зареєстрований як фізична особа-підприємець у встановленому законом порядку, а отже, не був платником ЄСВ у розумінні п.4 ч.1 ст.4 Закону № 2464.

Такий висновок суду першої та апеляційної інстанцій узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 04.12.2019 по справі № 440/2149/19, яка є обов`язковою для врахування в силу ч.5 ст.242 КАС України.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Водночас, КАС ВС зазначив, що суди при вирішенні спору повинні зокрема перевіряти обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення нею підприємницької діяльності та отримання нею доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.

Таким чином, з огляду на положення ч. 2 КАС України суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання протиправною та скасування вимоги відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 11.09.2019 № Ф-7519-17.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується обраним судом першої інстанції способом захисту порушених прав позивача шляхом виключення з податкового обліку інформації про ОСОБА_1 як фізичну особу-підприємця.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04) підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок … і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси…".

Тобто, виходячи з принципу "належного урядування", державні органи загалом, і податкові органи зокрема, зобов`язати діяти вчасно та в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду у вигляді майнового інтересу (нараховувати податки та збори) за рахунок приватної особи, яка діяла добросовісно (у даному випадку за рахунок платника податку) і якій протягом 14 років податкові та інші органи, які займались у цей час адміністрування єдиного соціального внеску та питаннями реєстрації підприємницької діяльності, не висловлювали жодних претензій з приводу незакінчення нею процедури припинення підприємницької діяльності та не застосовували жодних санкцій відносно позивача.

Відповідно до частини 1 статі 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно часини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Всупереч наведеним вимогам відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності винесення оскаржуваної вимоги на суму недоїмки, яка в ній зазначена.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-7519 -17 від 11.09.2019 року винесена відповідачем не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України та Законом № 2464, без урахування всіх обставин, що мали значення для її прийняття, а відтак, є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Щодо вирішення питання розподілу судових витрат колегія суддів зазначає таке.

У детальному описі робіт (наданих послуг) за договором про надання правової допомоги №132/19-а від 13.09.2019 року, поданому представником позивача разом з відзивом на апеляційну скаргу 10.07.2020 року, останній просив стягнути на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, в розмірі 4 000 гривень.

Судова колегія, визначаючись щодо підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у означеному розмірі зважає на положення статті 134 КАС України, де частиною 1 визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Приписами частини 4 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 та 6 статті 134 КАС України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 КАС України).

Зі змісту вказаних норм слідує, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Як свідчать матеріали справи, в підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу подано договір про надання правової допомоги від 13 вересня 2019 року, додаток №2 до договору, квитанцію до прибуткового касового ордера №14 від 09 липня 2020 року, а також детальний опис робіт (наданих послуг).

Договором про надання правової допомоги від 13 вересня 2019 року передбачено, що клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Зі змісту детального опису робіт (наданих послуг) слідує, що всього адвокатом витрачено 4 години часу на такі послуги (роботи): підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу 3 години, що оцінено у 3000 гривень; участь у судовому засіданні 15.07.2020 року у Сьомому апеляційному адміністративному суді 1 година, що оцінено у 1000 гривень.

Проте, на думку суду, розмір наданих адвокатом позивачу послуг у розмірі 4000 гривень підтверджується частково.

Так, на переконання суду, досить завищеним є розмір послуги щодо підготовки та подання відзиву на апеляційну скаргу, на що витрачено 3 години часу. В даному випадку слід враховувати той факт, що всі обставини справи та наявні ній докази вже досліджувались та вивчались представником позивача на стадії розгляду справи судом першої інстанції і додаткового опрацювання з витрачанням на це трьох годин часу не потребували. На думку суду, обгрунтованим слід вважати розмір 2000 гривень за підготовку та подання відзиву на апеляційну скаргу. Також частково обгрунтованим слід визнати розмір витрат в розмірі 500 гривень, що пов`язані із участю представника в судовому засіданні Сьомого апеляційного адміністративного суду 15.07.2020 року, оскільки з передбаченої у детальному описі робіт (наданих послуг) однієї години часу представником витрачено менше, що засвідчується протоколом судового засідання.

Відтак, суд вважає, що витрати на оплату послуг адвоката підтверджуються в розмірі 2500 гривень; такий розмір витрат є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), а також часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року - без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500,00 (дві тисячі п`ятсот) грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21028, ).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 16 липня 2020 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Курко О. П.