Справа № 640/12561/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Кобаля М.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на проголошене о 11 годині 22 хвилині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року, повний текст якого складено 25 лютого 2020 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування:

- податкових повідомлень-рішень від 25.04.2019 року №, №, №, №;

- рішень про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 25.04.2019 року № та №;

- вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 25.04.2019 року №Ф-142У.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.02.2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки протягом 2015-2017 років ОСОБА_1 систематично здійснювала діяльність з продажу квартир з метою отримання прибутку, то остання повинна була оподатковувати отриманий дохід як дохід, отриманий від господарської діяльності, подаючи відповідні декларації про майновий стан і доходи за вказаний період та сплачуючи у відповідному розмірі податок на доходи фізичних осіб, єдиний внесок та військовий збір.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що судом першої інстанції не було надано оцінку жодному аргументу та доводу позовної заяви. Підкреслює, що судом не було враховано відсутність у контролюючого органу підстав для направлення фізичній особі запиту про надання інформації та, відповідно, прийняття наказу про проведення перевірки. При цьому звертає увагу, що запитувані документи податковому органу були надані, а інформація, яку запитувало ГУ ДФС у м. Києві, була наявна в його розпорядженні після отримання пояснень іншого співвласника нерухомого майна. Поряд з іншим, стверджує, що відсутність затвердженої уніфікованої форми акта унеможливлює право контролюючого органу враховувати його висновки для донарахування грошових зобов`язань. Наголошує, що перевірка проведена контролюючим органом поза межами граничного 1095-денного строку.

Також Апелянт зазначає, що положеннями Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не передбачено можливості проведення перевірки фізичної особи з підстав сплати ним єдиного внеску. Тим більше, на переконання ОСОБА_1 , ГУ ДФС у м. Києві не може вважати органом доходів і зборів у розумінні положень вказаного закону.

Окремо наголошує на безпідставності висновків суду щодо належності оподаткування спірних операцій з купівлі-продажу майна за правилами ст. 177 ПК України, оскільки спеціальний режим оподаткування таких операцій визначено ст. 172 Податкового кодексу України. При цьому стверджує, що у даному випадку не мало місце здійснення господарської діяльності через відсутність у діях Позивача всіх передбачених для неї ознак. У розрізі наведеного звертає увагу на прийняття Верховною Радою України закону про збільшення ставки податку на доходи фізичних осіб при трьох і наступних протягом року продажів нерухомості фізичними особами з 5 до 18 процентів. Поряд з викладеним зазначає на безпідставності застосування Відповідачем ставки податку у розмірі 18% всупереч вимог пп. 1 п. 292.1 ст. 292 ПК України.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.04.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДПС у м. Києві просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що призначення та проведення перевірки ОСОБА_1 здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства. Наголошує, що у контролюючого органу були підстави для направлення запиту про надання документів, пов`язаних з отриманням особою доходів від відчуження нерухомого майна з 2015 по 2017 роки. Стверджує, що внаслідок підтвердження ОСОБА_1 отримання таких доходів ГУ ДФС у м. Києві і було призначено перевірку на підставі пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України, у зв`язку з чим видано відповідний наказ, який в установленому порядку оскаржений не був.

Зазначає, що уніфікована форма акту перевірки була затверджена наказом ДФС України від 01.06.2017 року №396, а ГУ ДФС у м. Києві, будучи правонаступником територіального органу Міністерства доходів і зборів України у місті Києві, мало право на проведення перевірки ОСОБА_1 щодо сплати нею єдиного внеску. До того ж зауважує, що з 01.07.2016 року Позивачем було отримано статус фізичної особи-підприємця.

На спростовування доводів Апелянта про те, що перевірку призначено поза межами встановленого 1095-денного строку, зазначає, що неподання Позивачем декларацій про майновий стан і доходи за 2015-2017 роки наділяє Відповідача повноваженнями з проведення перевірки поза межами встановленого п. 102.1 ст. 102 ПК України строку.

Звертає увагу, що платником податків - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 не було надано жодних документів на підтвердження даних податкових декларацій з єдиного податку, а тому висновок перевірки про порушення порядку ведення книги обліку доходів є обґрунтованими.

Також наголошує, що продаж Позивачем протягом 2015-2017 років 68 об`єктів нерухомості свідчить про здійснення ним систематичної діяльності щодо продажу нерухомого майна, що має ознаки господарської та, відповідно, підприємницької діяльності, що підтверджується, зокрема, позицією Верховного Суду. Відповідно, як підкреслює контролюючий орган, останнім правомірно донараховано Позивачу належну до сплати суму податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2020 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10.06.2020 року. Крім того, даною ухвалою замінено ГУ ДФС у м. Києві на правонаступника - ГУ ДПС у м. Києві.

Через відсутність доказів належного повідомлення Позивача про дату, час та місце судового засідання, розгляд справи було відкладено на 15.07.2020 року.

У судовому засіданні представник Позивача вимоги апеляційної скарги підтримав та просив суд її задовольнити з підстав, викладених в останній.

Представник Відповідач наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що у період з 11.03.2019 року по 22.03.2019 року працівниками ГУ ДФС у м. Києві згідно наказу від 01.03.2019 року №2696 (т. 1 а.с. 75), повідомлення від 01.03.2019 року №26177/К/26-15-42-05-28 (т. 1 а.с. 76), які вручені Позивачу 05.03.2019 року (т. 1 а.с. 77), відповідно до пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78, п. 79.2 ст. 79 Податкового кодексу України проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року.

У ході перевірки податковим органом було виявлено порушення Позивачем:

- п. 44.3, п. 44.6 ст. 44 Податкового кодексу України, а саме - ненадання документів та книги обліку доходів, пов`язану із здійсненням підприємницької діяльності;

- ст. 58, ч. 6 ст. 128 Господарського кодексу України шляхом здійснення господарської діяльності без державної реєстрації фізичної особи;

- ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», а саме - неподання державному реєстратору документів для державної реєстрації фізичної особи-підприємця;

- п. 177.11 ст. 177, пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України, а саме - неподання декларації про майновий стан та доходи за 2015-2017 роки;

- п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб за 2015 - 2017 роки в сумі 1 114 295,23 грн., у тому числі за 2015 рік в сумі 49 482,67грн., за 2016 рік в сумі 858 039,67 грн., за 2017 рік в сумі 206 772,89 грн.;

- пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень ПК України, що призвело до заниження військового збору на загальну суму 23 204,87 грн., у тому числі за 2016 рік в сумі 8 250,71 грн., за 2017 рік в сумі 14 954,16 грн.;

- п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» із змінами та доповненнями, а саме - неподання, подання за невстановленою формою звітності з єдиного соціального внеску за 2015- 2017 роки;

- п. 2 ч. 1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що призвело до заниження сум нарахувань по єдиному соціальному внеску на загальну суму 210 528,64 грн., у тому числі за 2015 рік в сумі 16 257,64 грн., за 2016 рік в сумі 92 994,00 грн., за 2017 рік в сумі 101 277,00 грн.

Результати перевірки зафіксовані в акті від 29.03.2019 року №730/26-15-42-05/ (т. 1 а.с. 23-32), висновки якого за наслідками розгляду заперечень ОСОБА_1 від 16.04.2019 року №5916272 (т. 1 а.с. 33-35) залишені без змін, про що останню повідомлено листом від 24.04.2019 року №54731/К/26-15-42-05-28 (т. 1 а.с. 36-39).

На підставі викладених в акті перевірки висновків Відповідачем 25.04.2019 року прийняті:

- податкове повідомлення-рішення форми «ПС» №, яким до Позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції за порушення п. 44.3, п. 44.6 ст. 44 ПК України на суму 510,00 грн. (т. 1 а.с. 40);

- податкове повідомлення-рішення форми «ПС» №, яким до Позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції за порушення пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 ПК України на суму 510,00 грн. (т. 1 а.с. 41);

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» №, яким Позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 1 392 869,04 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням - 1 114 295,23 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 278 573,81 грн. (т. 1 а.с. 42);

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» №, яким Позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на загальну суму 29 006,09 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням - 23 204,87 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 5 801,22 грн. (т. 1 а.с. 43);

- рішення № про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в сумі 510,00 грн. (т. 1 а.с. 44);

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 54 656,66 грн. (т. 1 а.с. 45);

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-142У зі сплати єдиного внеску на суму 210 528,64 грн. (т. 1 а.с. 46).

Крім того, матеріали справи свідчать, що рішення про застосування штрафних санкцій від 25.04.2019 року № та №, а також вимога про сплату боргу (недоїмки) від 25.04.2019 року №Ф-142У були за наслідками розгляду скарги ФОП ОСОБА_1 залишені без змін рішенням Державної фіскальної служби України від 18.06.2019 року №27836/6/-99-99-11-05-02-25 (т. 1 а.с. 47-49).

Вирішуючи питання про правомірність оскаржуваних індивідуальних актів, суд першої інстанції встановив, що ГУ ДФС у м. Києві листом від 17.01.2019 року №4022/К/26-15-42-05-28 надіслано запит ОСОБА_1 про надання документів, пов`язаних з отриманням доходу від операцій з продажу нерухомого майна та майнових прав протягом 2015-2017 років (т. 1 а.с. 16).

У відповідь на вказаний запит Позивач листом від 01.02.2019 року повідомив Відповідача про те, що у його спільній у рівних частках з ОСОБА_2 перебуває нерухоме майно у АДРЕСА_1 , літ. «Ь» та літ. «А», яку останньою набути 17.10.2014 року на підставі договору купівлі-продажу частини нежитлових будівель.

Крім того, у 2014 році Позивачем разом з іншим співвласником проведено реконструкцію нежитлових приміщень будівель літери «А» та «Ь» під апартаменти по АДРЕСА_1 .

Відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві 15.01.2015 року за №КВ 12, загальна площа будівлі складає 4314,60 кв. м., з яких житлова площа - 3 420,30 квадратних метрів; площа нежитлових приміщень - 894,30 квадратних метрів (сходові клітини, коридори, тамбури).

Згідно свідоцтва НОМЕР_2 від 18.03.2015 року на право власності на нерухоме майно (1/2 частина), видане Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_1 є власником 1/2 частини апартаментів (літ «А» та літ «Ь»), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 4 314,6 кв. м.

Судом першої інстанції поряд з іншим встановлено, що протягом 2015 - 2017 років ОСОБА_1 відчужено фізичним особам апартаменти, що розташовані за вказаною адресою, на підставі договорів купівлі-продажу апартаментів у кількості 68 об`єктів на загальну суму 12 773 765,67 грн. (1/2 частка ОСОБА_1 складає 6 386 882,84 грн. (т. 1 а.с. 99-250, т. 2 а.с. 1-46).

Крім іншого, суд першої інстанції з матеріалів перевірки встановив, що ОСОБА_3 у Дарницькій районній міста Києва державній адміністрації отримано свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 01.07.2016 року № НОМЕР_3. Також, ОСОБА_1 було обрано спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, шляхом сплати відсоткової ставки єдиного податку у межах 20 відсотків до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року (2 група платників єдиного податку) з 01.08.2016 року та отримано свідоцтво платника єдиного податку.

Згідно даних перевірки основним видом діяльності платника податків-фізичної особи ОСОБА_1 є: 47.52 «Роздрібна торгівля залізними виробами, будівельними матеріалами та санітарно-технічними виробами в спеціалізованих магазинах».

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 14, 44, 49, 177, 83, 291, 296, 297 та пп. 16-1 підрозд. 10 розд. ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, ст. ст. 3, 42, 58, 128 Господарського кодексу України та ст. ст. 190, 328, 331 Цивільного кодексу України, Окружний адміністративний суд міста Києва прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на наявність у діяльності ОСОБА_1 з продажу нерухомого майна ознак підприємницької, що має своїм наслідком виникнення в останньої обов`язку дотримуватися податкової дисципліни та сплачувати податки з такої діяльності як суб`єкт підприємництва.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.

Згідно пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до ст. 62 ПК України одним із способів здійснення податкового контролю є перевірки та звірки відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірки щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Пунктом 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

За правилами пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Відповідно до пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється у випадку, якщо отримано податкову інформацію, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків відповідно валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.

Вимоги до запиту встановлені п. 73.3 ст. 73 Податкового кодексу, згідно якого такий запит підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу і повинен містити, зокрема, підстави для надіслання запиту із зазначенням інформації, яка це підтверджує; перелік інформації, яка запитується, та перелік документів, які пропонується надати; печатку контролюючого органу.

При цьому в силу положень пп. 1 абз. 7 п. 73.3 ст. 73 Податкового кодексу України письмовий запит про подання інформації надсилається платнику податків або іншим суб`єктам інформаційних відносин за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема, за результатами аналізу податкової інформації, отриманої в установленому законом порядку, виявлено факти, які свідчать про порушення платником податків податкового, валютного законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Таким чином, наявність податкової інформації про порушення платником податків податкового законодавства є підставою для призначення податкового перевірки виключно у випадку, якщо платник податків не спростує виявлені порушення шляхом надання відповіді на письмовий запит контролюючого органу.

Так, у запиті від 17.01.2019 року №4022/К/26-15-42-05-28, всупереч наведених вимог п. 73.3 ст. 73 ПК України, як підставу його надіслання ГУ ДФС у м. Києві зазначено лише те, що Головним управлінням ДФС у м. Києві за результатами аналізу податкової інформації, отриманої в установленому законом порядку, виявлено факти, які свідчать про порушення податкового законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Разом з тим, аналіз змісту такого запиту свідчить, що у ньому Відповідач обмежився лише загальними посиланнями на норми права, зазначивши підставами для його направлення результати аналізу податкової інформації. Водночас конкретної інформації, яка це підтверджує, контролюючий орган не вказав.

Судовою колегією враховується, що у разі наявності обставин для направлення запиту, податковим органом має бути вказано в такому запиті, які саме факти свідчать про порушення платником податків законодавства, виявлено податковим органом, з зазначенням інформації, яка це підтверджує.

Викладене свідчить про обґрунтованість посилання Апелянта на те, що складений Відповідачем 17.01.2019 року запит про дання документів не містить жодної інформації та доказів, які б підтверджували наявність підстав для його надіслання. Відтак, наявні підстави вважати, що запит контролюючого органу оформлений з порушенням законодавчо встановленого порядку, та не містить конкретних підстав та чітко окреслених обставин, які б свідчили про порушення платником податку податкового законодавства.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема від 07.02.2019 року у справі № 813/2716/17, від 31.05.2019 року у справі № 813/1041/18, від 27.05.2019 року у справі № 820/2421/17.

Відповідно до п. 79.1 ст. 79 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

При цьому, згідно п. 79.2 ст. 79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Аналіз змісту наведених норм ст. 79 ПК України з урахуванням положень п. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України, який контролюючий орган визначив в якості підстави для проведення перевірки, свідчить, що її призначення та проведення може мати місце виключно у випадку, якщо виявлені факти, які свідчать про можливі порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, якщо наданими поясненнями та документальними підтвердженнями не усунуто сумніви.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, у відповідь на запит ГУ ДФС у м. Києві від 17.01.2019 року №4022/К/26-15-42-05-28 ОСОБА_1 листом від 01.02.2019 року було направлено пояснення щодо підстав набуття у власність приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , літ. «Ь» та «А», а також відомості щодо реалізації такого майна у подальшому (т. 1 а.с. 18). При цьому в указаному запиті було повідомлено, що копії документів, зокрема, договорів купівлі-продажу з третіми особами були направлені співвласником належного Позивачу майна - ОСОБА_2 листом від 10.12.2018 року на аналогічний запит контролюючого органу від 26.11.2018 року №76982/К/26-15-42-05-27 (т. 1 а.с. 19-20). Указані документи, як свідчать відомості акту перевірки від 29.03.2019 року №730/26-15-42-05/, були використані ГУ ДФС у м. Києві у ході проведення контролюючого заходу.

Водночас, отримавши від ОСОБА_1 відповідні документи та пояснення, а також маючи у розпорядженні копії договорів-купівлі продажу нерухомого майна, ГУ ДФС у м. Києві було прийнято наказ від 01.03.2019 року №2696 «Про проведення документальної позапланової перевірки фізичної особи платника податків ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ), в якому не зазначено, які саме запитувані документи не були надані Позивачем, чому недостатньо (або відсутні необхідні) наданих документів для виконання покладених на Відповідача функцій, зокрема, щодо підтвердження чи спростування фактів щодо можливого порушення платником податків положень податкового законодавства.

Саме по собі посилання у наказі на доповідну записку управління контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб від 26.02.2019 року №1439/26-15-42-05-29, на переконання судової колегії, не спростовує правильності посилання Апелянта на те, що згаданому наказі не було зазначено жодної підстави неможливості врахування наданих Позивачем пояснень та документів, а відтак і не було обґрунтовано наявності передбачених пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України підстав призначення документальної перевірки.

Аналогічна позиція випливає зі змісту постанови Верховного Суду від 21.06.2019 року у справі №820/420/18.

Суд апеляційної інстанції підкреслює, що призначення перевірки згідно вказаного пункту статті 78 ПК України можливе лише у випадку, якщо виявлені факти, які свідчать про можливі порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, та якщо наданими поясненнями та документальними підтвердженнями не усунуто сумніви контролюючого органу. За таких обставин, за умови надання ОСОБА_1 на запит контролюючого органу пояснень та документів, про недостатність чи неможливість прийняття яких ГУ ДФС у м. Києві у наказі про проведення перевірки вказано не було, судова колегія приходить до висновку про те, що Відповідач не обґрунтував виникнення у нього права на проведення перевірки Позивача як фізичної особи на підставі пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України. Крім іншого, як вже було підкреслено вище, у направленому на адресу Позивача запиті про надання документів не було зазначено жодних конкретних підстав та фактів, які б слугували висновком про можливе порушення платником податків вимог законодавства, контроль за яким покладено на органи ДФС України.

Між іншим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що, як вже було підкреслено вище, вичерпний перелік підстав проведення документальних позапланових перевірок визначений у п. 78.1 ст. 78 ПК України.

При цьому, у п. 78.1.2 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України зазначено, що такою підставою може бути також і те, що платником податків не подано в установлений законом строк податкову декларацію, розрахунки, звіт про контрольовані операції або документацію з трансфертного ціноутворення, якщо їх подання передбачено законом.

Відтак, отримавши у своє розпорядження документи та пояснення ОСОБА_1 , ГУ ДФС у м. Києві не було позбавлене права призначити документальну позапланову перевірку згаданого платника податків, зокрема, з підстав неподання податкової декларації, якщо б вважало, що її подання було для Позивача обов`язковим в силу закону.

Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що у постанові від 05.11.2019 року у справі №810/615/17 Верховний Суд підкреслив, що дотримання посадовими особами контролюючого органу законодавчо установлених обмежень щодо призначення податкової перевірки є обов`язковою передумовою реалізації податковим органом права на проведення перевірки. Передбачене пунктом 81.1 статті 81 Податкового кодексу України право платника не допустити посадових (службових) осіб до перевірки є лише додатковою гарантією захисту прав платника у сфері публічного права, яким платник вправі скористатися на власний розсуд.

У контексті наведеного суд апеляційної інстанції вважає за необхідне підкреслити, що у справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

У постанові від 21.02.2020 року у справі № 826/17123/18 судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду сформулювала правовий висновок, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Системний аналіз наведених норм у своїй сукупності дає підстави для висновку, що акт перевірки, отриманий в результаті документальної невиїзної перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених ч. 2 ст. 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, якщо він одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Податкове повідомлення-рішення, прийняте за наслідками незаконної перевірки на підставі висновків акту перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 року у справі № 810/1438/17, від 05.03.2019 року у справі № 818/3887/15, від 14.05.2019 року у справі № 813/8011/14.

За таких обставин, колегія суддів, не обговорюючи питання щодо правильності висновків перевірки, приходить до висновку про необхідність визнання протиправним та скасування прийнятих за її наслідками оскаржуваних індивідуальних актів, як таких, що ухвалені на підставі недопустимих доказів.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що посилання Апелянта на відсутність в органів ДФС України уніфікованої форми акту перевірки є помилковим, оскільки, відповідна форма (зразок) акту перевірки була затверджена наказом Державної фіскальної служби України від 01.06.2017 року №396, а з огляду на внутрішній характер відповідного документу останній не підлягає державній реєстрації за правилами Указу Президента України від 03.10.1992 року №493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» та Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 року №731.

Крім того, колегія суддів відхиляє твердження Апелянта щодо відсутності у ГУ ДФС у м. Києві повноважень щодо проведення перевірки ОСОБА_1 як фізичної особи - платника податків на предмет дотримання останньою вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», оскільки через призму передбачених у ПК України функції контролюючих органів саме ДФС України та її територіальні органи вважаються «органами доходів і зборів» у розумінні вказаного закону. При цьому, у випадку встановлення у ході перевірки фактів здійснення фізичною особою підприємницької діяльності (навіть без її реєстрації в установленому законом порядку), у контролюючого органу виникає право донарахувати такий особі належну до сплати суму єдиного внеску із застосуванням відповідних санкцій за його ненарахування (несплату) та/або неподання відповідної звітності.

Щодо наданого ОСОБА_1 до суду 09.07.2020 року висновку експерта з питань права від 06.07.2020 року №1, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 113 КАС України висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. До того ж питання аналогії закону чи аналогії права у межах даної справи не є спірним.

Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до ч. 9 ст. 79 КАС України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Отже, оскільки висновок експерта у галузі права положеннями КАС України віднесено до доказів, а копія експертного висновку від 06.07.2020 року №1 до ГУ ДПС у м. Києві не направлялася, то підстави для його врахування судом відсутні.

Інші доводи Позивача, викладені в апеляційній скарзі, стосуються порушень, допущених, на його переконання, Відповідачем у ході проведення перевірки та при формулюванні її висновків, а відтак, з урахуванням наведеного вище, не підлягають оцінці у межах даної справи з огляду на неможливість вважати акт перевірки належним і допустимим доказом у розумінні положень чинного КАС України. З аналогічних підстав судом не надавалася оцінка й аргументам контролюючого органу щодо суті виявлених у ході перевірки порушень.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлену відсутність правових підстав для донарахування Позивачу грошових зобов`язань з податків та платежів з огляду на проведення Відповідачем перевірки без виникнення відповідного права, судова колегія приходить до висновку про передчасність твердження Окружного адміністративного суду міста Києва про необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовані норми матеріального права, що стали підставою для невірного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність стягнення з ГУ ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, в сумі 24 012,50 грн., сплачених за подання позовної заяви в сумі 9 605,00 грн. згідно квитанції від 04.07.2019 року №39830 та за подання апеляційної скарги в сумі 14 407,50 грн. згідно квитанції від 18.03.2020 року №4143.

Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати прийняті Головним управлінням ДФС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) 25 квітня 2019 року:

- податкове повідомлення-рішення форми «ПС» №;

- податкове повідомлення-рішення форми «ПС» №;

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» №;

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» №;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-142У зі сплати єдиного внеску.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 24 012 (двадцять чотири тисячі дванадцять) гривень 50 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано « 15» липня 2020 року.