Справа № 320/1680/19
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2020-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1680/19 Головуючий у І інстанції - Кузьменко А.І.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Пенсійного фонду України, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Відповідача щодо не призначення уповноваженого територіального органу Пенсійного фонду України, якому було б доручено розгляд питання щодо поновлення виплати пенсії Позивачці, та надати вказівку прийняти від представника Позивачки документи для поновлення та виплати пенсії за віком починаючи з 07 вересня 2009 року як громадянину, який виїхав на постійне місце проживання за кордон (Ізраїль) або заходів до переказування пенсії щодо поновлення виплати пенсії Позивачу;

- зобов`язати Відповідача визначити уповноважений територіальне управління Пенсійного фонду України, якому було б доручено розгляд питання щодо поновлення виплати пенсії Позивачці, та надати вказівку прийняти від представника Позивачки документи для поновлення та виплати пенсії за віком починаючи з 07 вересня 2009 року як громадянину, який виїхав на постійне місце проживання за кордон (Ізраїль) або заходів до переказування пенсії щодо поновлення виплати пенсії Позивачу у відповідності до Конституції та діючим пенсійним законодавством України з вказівкою "для розгляду та прийняття рішення, відповідно до чинного законодавства про поновлення її пенсії за віком в порядку, визначеному цим судовим рішенням".

В обґрунтування позовних вимог представник Позивачки зазначив, що в травні 1998 року Позивачка виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю. Починаючи з травня 1998 року і до сьогодні вона не отримує в Україні пенсію за віком, на яку набула право відповідно до законодавства України. Незважаючи на рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, яким скасовано дискримінаційні норми, що забороняли виплату пенсій особам, які виїхали на місце постійного проживання за кордон, виплату їй пенсії не поновлено. Починаючи з 2010 року через свого представника Позивачка неодноразово зверталась до Відповідача з заявою про поновлення їй виплати пенсії за віком, проте Відповідач листом відмовив у поновленні пенсії.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Позивачка в апеляційній скарзі вказує на те, що оскільки вона реалізувавши своє право надане їй Конституцією України та Законом України «Про звернення громадян» та звернувшись до Пенсійного фонду України, не отримала відповіді у повному обсязі з боку суб`єкта владних повноважень щодо мотивів відмови поновити виплату пенсії із роз`ясненням до якого конкретного територіального органу, підпорядкованого Пенсійному Фонду України слід звернутись особі із заявою про поновлення виплати пенсії, тому вона просить задовольнити адміністративний позов. Позивачка вважає, що вчинення зазначених дій належить до компетенції саме Відповідача по справі.

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії пенсійного посвідчення та копій довідок Позивачці було призначено пенсію за віком в Стахановському відділі соціального захисту населення, яку остання отримувала починаючи з 01 лютого 1994 року по травень 1998 року, оскільки в травні 1998 року Позивачка знята з реєстраційного обліку у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю, що підтверджується закордонним паспортом громадянки України серія НОМЕР_1 . При оформленні виїзду за кордон, паспорт громадянина України був зданий до органів внутрішніх справ.

Відтак, пенсія Позивачці виплачувалася починаючи з 01 лютого 1994 року до моменту виїзду з України на постійне проживання до Ізраїлю, а саме до 01 листопада 1998 року, де вона була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. З моменту виїзду за кордон і по теперішній час Позивачка пенсії не отримує.

07 жовтня 2009 року Конституційним Судом України було винесено Рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» справа № 1-32/2009.

У зв`язку з віддаленістю постійного місця проживання Позивачки , через її похилий вік, стан здоров`я, тривалий час проживання за межами України, та того факту, що ЗМІ Ізраїлю не висвітлюють зміни в пенсійному законодавстві України, про зазначене Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року Позивачка дізналась випадково.

Проте, починаючи з 2010 року, як тільки Позивачці стало відомо про винесення зазначеного Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року, вона неодноразово зверталася з приводу свого порушеного права до різних органів з вимогами поновити виплату раніше призначеної пенсії за віком в Україні.

Так, постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09 жовтня 2017 року в справі № 428/7433/17 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання рішення про відмову поновлення виплати пенсійного забезпечення протиправним, зобов`язання поновити виплату пенсійного забезпечення починаючи з травня 1998 року.

Постанова Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09 жовтня 2017 року в справі № 428/7433/17 набрала законної сили 20 грудня 2017 року.

28 серпня 2018 року Позивачка через свого представника звернулась до Управління Пенсійного фонду України в Міловському районі, яке є відділенням Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, з заявами про призначення/перерахунок пенсії, в одній просила поновити виплату пенсії починаючи з 07 жовтня 2009 року, а в іншій - про перерахунок пенсії з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів. До вказаних заяв був наданий пакет документів.

13 вересня 2018 року Біловодське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області надало відповідь представнику Позивачки за № 198/К-14, в якій зазначило, що управління здійснює обслуговування страхувальників управління Пенсійного фонду в м. Стаханові Луганської області. Функції з обслуговування пенсіонерів вказаного управління на Біловодське об`єднане управління Пенсійного фонду Луганської області не покладено.

25 червня 2018 року за № 382/К-11 Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області за зверненням представника Позивачки надало роз`яснення щодо порядку поновлення виплати пенсії та вказало на те, що заяву та необхідні документи, визначені Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, Позивачці необхідно надати безпосередньо до територіального управління Пенсійного фонду за місцем проживання на території України.

Не погоджуючись з такими діями (бездіяльністю) Відповідачів, Позивачка звернулась до суду за захистом порушених прав.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року в справі № 360/3588/18 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду Луганської області про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні даного адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що визначення іншого органу пенсійного фонду ніж той, що передбачений пунктом 1.5 Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 чинним законодавством не передбачено, тому адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною 1 статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Поряд з цим, відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Порядок нарахування та виплати пенсії регламентовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 3 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР право на забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням згідно з цими Основами мають застраховані громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено законодавством України, а також міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно із пунктом 1 частини першої та частиною четвертою статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Аналізуючи зазначені норми права за загальним правилом, право на призначення (перерахунок, поновлення) пенсії мають громадяни України та іноземці і особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, на умовах та порядку, передбачених законодавством або міждержавними угодами.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом. Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

Крім того, колегія суддів зазначає, що пенсії за віком відповідають ознакам такої категорії як власність, а тому не залежать від місця проживання особи пенсіонера, а її протиправне позбавлення буде порушенням гарантій, передбачених частиною четвертою статті 41 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частиною другою статті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Колегією суддів встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Позивачка 09 січня 2018 року звернулася із заявою до Пенсійного Фонду України про поновлення виплати пенсії через уповноважений територіальний орган Пенсійного фонду.

Однак, Відповідач листом № 1404/к-11 від 06.02.2018 року повідомив Позивачку про результати розгляду її заяви в порядку статті 7 Закону України «Про звернення громадян» зазначивши, що згідно з пунктом 1.5 Порядку № 22-1 заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Також звернуто увагу на пункт 2.9 Порядку 22-1, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує особу, місце проживання (реєстрації) та вік). Додатково повідомлено, що 28.09.2012 року укладено Угоду між Україною та державою Ізраїль про соціальне забезпечення, яке регулюватиме питання пенсійного забезпечення громадян України, які виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю. Наразі проводиться робота щодо ратифікації Угоди Верховною Радою України. Отже, питання призначення (поновлення) і виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю, розглядатимуться після набрання чинності зазначеної Угоди відповідно до положень.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що до компетенції правління Пенсійного фонду України не належить прийняття рішення про поновлення виплати пенсії, оскільки відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду України.

Відповідно до положень частини третьої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон N 393/96-ВР), якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Таким чином, Пенсійний фонд України, отримавши заяву Позивачки про поновлення виплати пенсії, повинен був розглянути її в частині визначення уповноваженого органу на прийняття рішення щодо цього питання, а в іншій частині заяви, а саме щодо розгляду заяви по суті, зобов`язаний був направити її за належністю до відповідного територіального органу Пенсійного фонду України для прийняття рішення.

Натомість Правлінням Пенсійного фонду України було допущено протиправну бездіяльність (прийнято неправомірне рішення у формі листа), оскільки подана Позивачкою заява не була направлена на розгляд у відповідний територіальний орган Пенсійного фонду України.

Окремо, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що таким територіальним органом слід вважати орган за місцем останньої реєстрації Позивачки на території України та зняття його з обліку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги Позивачки до Відповідача щодо визначення територіального органу Пенсійного фонду України, яким повинно бути вирішено питання щодо поновлення виплати їй пенсії.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Виходячи із наведеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог, а саме зобов`язати Пенсійного фонду України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09 січня 2018 року та визначити уповноважений територіальний орган Пенсійного фонду України для прийняття рішення щодо поновлення пенсії у встановленому законом порядку.

В той же час, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в іншій частині у зв`язку із наступним.

Постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до пункту 2.8 якого поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Відповідно до пункту 1.2 та пункту 1.5 Порядку № 22-1, заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Таким чином, пенсіонер наділений правом вибору щодо особистого звернення до органу, що призначає пенсію, або через свого представника.

Однак, як вже було зазначено, заява Позивачки про поновлення виплати пенсії фактично не була розглянута, оскільки відмова правління Пенсійного фонду України, викладена в листі № 1404/к-11 від 06.02.2019 року з урахуванням положень частини другої статті 49 Закону № 1058-IV, не може вважатися такою, що ґрунтується на вимогах закону, прийнята неуповноваженим органом. У зв`язку із чим, в колегії суддів відсутня необхідність давати оцінку доводам Позивачки та Відповідача щодо змісту відповіді, викладеній в зазначеному листі.

Крім того, оскільки уповноваженим територіальним управління Пенсійного фонду України не приймалося рішення за результатами розгляду заяви Позивачки від 09 січня 2019 року щодо поновлення виплати пенсії, тому і передчасними є вимоги щодо зобов`язання певного органу Пенсійного фонду України поновити виплату Позивачці пенсії за віком.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 826/3943/16 (адміністративне провадження № К/9901/15612/18).

При цьому, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції інстанції про те, що в даному випадку Позивачкою неналежним чином обраний спосіб захисту своїх прав, оскільки суд не має права втручатися в діяльність Правління Пенсійного фонду України шляхом зобов`язання останнього надавати окремі доручення своїм територіальним управлінням.

Враховуючи те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, однак не застосував положення статті 49 Закону № 1058-IV щодо порядку прийняття рішення про поновлення виплати пенсії, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового про часткове задоволення адміністративного позову.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначена стаття містить три окремі норми.

Перша - має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам: ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Третя норма визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети: попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Справа «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (заяви № 7151/75 та № 7152/75) демонструє, що перед тим як з`ясувати, чи було дотримано першу норму, ЄСПЛ повинен встановити застосовність у цій справі решти двох норм: необхідно з`ясувати, чи можуть заявники скаржитися на втручання в це право і, якщо так, чи виправдане таке втручання (пункт 57).

ЄСПЛ виходить із того, що положення статті 1 Першого протоколу Конвенції містить три правила:

(а) перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном;

(б) друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним;

(в) третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього.

Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності.

Так, право на пенсію включається в поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Отже, при з`ясуванні змісту поняття «майно» недостатньо керуватися національним законодавством держав-учасниць Конвенції. Щоб вирішити питання щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції до конкретної справи, ЄСПЛ повинен з`ясувати, чи надають обставини справи в цілому заявнику право на самостійний інтерес, що захищається цією статтею. Аналізуючи практику розгляду ЄСПЛ справ щодо порушення права володіння майном, можемо зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних, так і нематеріальних та включає в себе право на пенсію та соціальні виплати:

Cправа «Міллер проти Австрії» (заява № 5849/72) від - обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином.

Справа «Гайгузус проти Австрії» (заява № 17371/90) - якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності (пункт 39).

Справа «Стек та інші проти Сполученого Королівства» (заяви №№ 65731/01 та 65900/01) - в сучасній демократичній державі багато осіб протягом усього свого життя або ж його частини, коли йдеться про засоби для існування, перебувають у повній залежності від виплат за соціальним страхуванням або соціальним забезпеченням. В правових системах багатьох країн визнається, що такі особи потребують певного забезпечення, і відтак для них передбачається, що в разі дотримання умов, за яких вони можуть скористатися цими встановленими для них виплатами, вони автоматично будуть отримувати відповідні виплати.

Справа «Сук проти України» (Заява № 10972/05) від 10 березня 2011 року поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення. Держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (пункти 22, 23).

Справа «Пічкур проти України» (Заява № 10441/06) - якщо у договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, зумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства (пункт 41).

Отже, право на пенсію підпадає під сферу дії статті 1 Протоколу першого Конвенції, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України, Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" гарантує всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

Таким чином, право на пенсію в Україні підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу Конвенції, оскільки за чинним законодавством України особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи пенсійного забезпечення в Україні та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити в отриманні пенсії доти, доки право на пенсію передбачено чинним законодавством України.

Юридична природа соціальних виплат, в тому числі пенсій, розглядається не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту «законних очікувань» (reasonable expectations) та принцип правової визначеності (legal certainty), що є невід`ємними елементами принципу правової держави (Rechtstaat) та верховенства права:

справа «Суханов та Ільченко проти України» (Заява № 68385/10 та № 71378/10) - якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинний Закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (пункт 35);

справа «Кечко проти України» (Заява №63134/00) - в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23). Тобто коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом, має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв і якщо людина очевидно підходить під ці критерії - це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу.

Отже, за певних умов є підстави стверджувати про наявність «законних сподівань» у особи отримання неправильно нарахованих сум при призначенні пенсії або сум пенсії, які вчасно не були перераховані, оскільки останні можуть підпадати під дію статті 1 Першого протоколу, при умові наявного «чіткого і недвозначного» закону, який гарантує право на «правильне» нарахування пенсій у повному обсязі (наприклад, зі включення всіх складових з яких свого часу були сплачені внески на соціальне страхування) або право на «автоматичний» перерахунок пенсії.

Також, колегією суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Зобов`язати Пенсійного фонду України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09 січня 2018 року та визначити уповноважений територіальний орган Пенсійного фонду України для прийняття рішення щодо поновлення пенсії у встановленому законом порядку.

В решті позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко