Справа № 520/7793/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

20.07.2020р. справа №520/7793/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1
до третя особа - Державної міграційної служби України , Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області,
проскасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -
встановив:

Матеріали позову одержані судом 17.06.2020 р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято 18.06.2020 р. Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 20.07.2020р.

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, іноземець, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) скасування рішення ДМС України від 12.05.2020 р. №142-20; 2) зобов`язання визнати громадянина Єменської Республіки - ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що має побоювання повертатися до країни громадянської належності, оскільки у випадку повернення на Батьківщину може загинути внаслідок збройних конфліктів. Зазначив, що рішення відповідача про відмову визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованим і підлягає скасуванню.

Відповідач, Державна міграційна служба України (далі за текстом - владний суб`єкт, Міграційна служба), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що іноземець під час звернення до тероргану міграційної служби та у ході співбесіди не подав доказів і не навів доводів, котрі б засвідчували наявність підстав для визнання або біженцем, або особою, котра потребує додаткового захисту, зазначив також, що на виконання рішення суду ним була повторно досліджена актуальна та релевантна інформація щодо ситуації у країні походження заявника на момент повторного розгляду його звернення, і зроблено висновок у разі повернення до країни походження життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Третя особа, ГУ ДМС України в Харківській області (далі за текстом - Головне управління, ГУ) власної правової позиції по суті спору до суду не подало, що з огляду на завдання та мету адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України, а також обсяг приєднаних до справи документів не сприймається судом як перешкода у відправленні правосуддя у цій справі.

Відзив на позов надійшов до суду 01.07.2020р.

За таких обставин, суд не вбачає перешкод у вирішенні спору по суті, адже учасниками справи у прийнятні поза розумним сумнівом строки були реалізовані права на подачу відповідних процесуальних документів.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник, громадянка Єменської Республіки ОСОБА_1 (жінка), народився ІНФОРМАЦІЯ_1 і проживав у м. Сана, Ємен, прибув до України 29.11.2017р. з території Єгипту за студентською візою з метою навчання, проте у подальшому був виключений з навчального закладу. Вказані обставини адміністративним органом не спростовані.

Після втрати легальної підстави постійного знаходження на території України заявник не полишив територію України, а продовжив проживати без передбаченої законом підстави.

Зі слів заявника, дізнавшись про можливість отримання притулку в України, вона вперше звернулась до ГУ ДМС в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 12.03.2018р.

Причиною звернення заявником були задекларовані побоювання за життя через загрозу небезпеки внаслідок громадянської війни, яка триває у країні її походження.

Рішенням Державної міграційної служби України від 17.08.2018 р. № 305-18 заявнику було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення було предметом судової перевірки у межах справи Харківського окружного адміністративного суду №2040/7453/18.

Рішенням від 06.11.2018 р. по вказаній справі було скасовано рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 р. № 305-18 з мотивів того, що владний суб`єкт не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві і не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Ємені, зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

На виконання вказаного рішення заяву було повторно розглянуто адміністративними органами.

Так, у червні та у вересні 2019р. працівниками ГУ в області із заявником були проведені співбесіди, результати яких оформлені протоколами.

За результатами співбесід ГУ ДМСУ в Харківській області було складено Висновок у справі №2018КН0013 від 03.04.2020р. про відмову у визнанні заявника біженцем (особою, яка потребує додаткового захисту).

Даний Висновок ґрунтується, зокрема, на судженні владного суб`єкта про те, що заявник має змогу безперешкодно повернутися додому, будь-яка дискримінація стосовно заявника у країні його громадянської належності відсутня, а звернення до органів міграційної служби обумовлені виключно бажанням легалізувати своє перебування в Україні.

12.05.2020р. відповідачем, ДМС України, було видано рішення №142-20 про відмову у визнанні заявника біженцем (особою, яка потребує додаткового захисту).

Не погоджуючись із цим рішенням, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

За визначеннями, наведеними у п. 1 ч. 1 ст. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1, п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», законодавець розрізняє категорії осіб за критеріями: 1) для визнання громадянина біженцем, 2) для визнання громадянина особою, яка потребує додаткового захисту, 3) для визнання громадянина особою, яка потребує тимчасового захисту.

Так, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 цього закону під біженцем (далі за текстом - шукач притулку) слід розуміти особу, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Отже, до категорії біженців (шукачів притулку) можуть належати громадяни-іноземці (особи без громадянства), відносно яких на Батьківщині чи країні попереднього постійного проживання існують ризики переслідування з причин: 1) раси, 2) віросповідання, 3) національності, 4) громадянства (підданства), 5) належності до певної соціальної групи або 6) політичних переконань.

Таким чином, при вирішенні питання про надання правового статусу біженця владному суб`єкту належить повно, вичерпно та з достовірністю поза розумним сумнівом встановити, насамперед, обставини існування ризику переслідування громадянина за кожним окремим включеним до закону приводом.

Суд з розумінням ставиться до правової ситуації, у яку потрапляють шукачі притулку на території іншої країни і тому не вважає, що іноземець повинен подати тероргану ДМС беззаперечні та достатні докази реальності ризику існування загрози переслідування.

Такі докази можуть бути відсутні у іноземця, але доводи та пояснення шукача притулку мають бути достатньо послідовними, правдивими і засвідчувати (щонайменше) ймовірність переслідувань у разі повернення на Батьківщину.

У спірних правовідносинах доказів існування ризиків переслідування за окресленими вище параметрами іноземцем до тероргану ДМС України подано не було, відповідних аргументів не наводилось.

Продовжуючи розгляд справи, суд відмічає, що відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Отже, до категорії осіб, які потребують додаткового захисту, можуть належати громадяни - іноземці (особи без громадянства), котрі знаходяться в Україні через те, що на Батьківщині існує: 1) загроза життю, безпеці, свободі з причини застосування смертної кари, 2) загроза виконання вироку про смертну кару, 3) загроза застосування тортур, 4) загроза застосування нелюдського поводження, 5) загроза застосування поводження, котре принижує гідність, 6) загроза застосування нелюдського покарання, 7) загроза застосування покарання, котре принижує гідність, 8) загроза застосування загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, 9) загроза систематичного порушення прав людини.

Суд зважає, що за правовою природою побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні.

Водночас із цим, саме обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв стосовно належності особи до кола шукачів притулку.

Тому об`єктивні дані про ситуацію у країні походження можуть бути доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

При цьому, побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Оцінивши добуті у справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд звертає увагу владного суб`єкта на те, що обставини існування на території Ємену триваючого з 2014р. збройного конфлікту, який охоплює фактично усю територію держави, є загальновідомими у розумінні ч.3 ст.78 КАС України.

Розв`язуючи спір, суд відмічає, що обставини, котрі унеможливлюють набуття особою перелічених вище правових статусів, викладені законодавцем у ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Однак, текст складених владним суб`єктом у спірних правовідносинах письмових документів засвідчує відсутність вичерпної оцінки ситуації громадянина-іноземця за усіма критеріями відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема, за критерієм - існування збройного конфлікту.

З цього приводу суд зазначає, що спірне рішення було прийнято відповідачем 12.05.2020р. Між тим, текст висновку містить посилання на інформаційні джерела, датовані здебільшого 2019 роком.

У розумінні ч.3 ст.78 КАС України, слід визнати загальнодоступними відомості про те, що у 2020р. збройні конфлікти на території Єменської Республіки не припинені, адже саме такі відомості поширюються у засобах масової інформації і приводів для сумнівів у достовірності цих відомостей матеріали справи не містять.

Окрім того, суд також звертає увагу владного суб`єкта, що рівень та якість міркувань ДМС України з приводу доводів іноземця у силу приписів ст.8 Конституції України мають поза розумним сумнівом доказувати остаточну безпідставність, помилковість та хибність будь-яких побоювань особи, котрі за критеріями п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначені підставами для визнання громадянина особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, як вбачається із матеріалів особової справи заявника, на момент винесення спірного рішення відповідачем в порушення норм чинного законодавства України і всупереч висловленим у відзиві твердженням, у дійсності не було досліджено в повному обсязі та проаналізовано актуальну та релевантну інформацію з приводу параметрів безпеки у країні походження іноземця у обсязі, достатньому поза розумним сумнівом, для вичерпних висновків.

До того ж, у тексті висновку про відмову владний суб`єкт самостійно визнає, що долучена заявником інформація свідчить про загальну нестабільну ситуацію в Ємені, але належно умотивованих суджень про те, що ця нестабільність не здатна створити реальної загрози життю та здоров`ю громадянина адміністративним органом не навведено.

Критерії законності рішення (діяння, тобто управлінського волевиявлення як такого) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України.

Суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом не подано доказів відповідності закону оскарженого рішення (діяння), а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскарженого рішення.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 КАС України.

Натомість факт порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах у галузі міграційної справи за вимогою про скасування рішення владного суб`єкта знайшов свого підтвердження, що є визначеною процесуальним законом обставиною для задоволення цієї вимоги.

Водночас з цим, з огляду на приписи абз.1 ч.4 ст.245 КАС України суд не знаходить підстав для обтяження владного суб`єкта обов`язком визнати позивача біженцем або особою, котра потребує додаткового захисту.

По-перше, звертаючись спочатку до ДМС, а потім і до суду, іноземець сам не визначив бажаний для нього правовий статус (у той час як закон передбачає або можливість набуття статусу біженця, або набуття статусу особи, котра потребує додаткового захисту і пов`язує виникнення та існування такої можливості з абсолютно різними, відмінними одна від одної обставинами).

По-друге, владний суб`єкт не виконав всіх умов закону, необхідних для остаточного вирішення порушеного іноземцем питання з приводу набуття законної підстави знаходження на території України.

Відсутність суджень владного суб"єкта з приводу усіх юридично значимих факторів унеможливлює у даному конкретному випадку покласти безальтернативний обов`язок вчинення конкретної управлінської дії.

Тому суд вважає за потрібне керуватись абз. 2 ч. 1 ст. 245 КАС України і обтяжити владного суб`єкта обов`язком повторно розглянути питання про визнання іноземця біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139, 143 КАС України та Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12.05.2020 р. №142-20; 2) зобов`язання Державної міграційної служби України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Єменської Республіки ОСОБА_1 за її заявою від 14.03.2018 р.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.