Справа № 320/1954/19
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2020-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1954/19 Суддя (судді) першої інстанції: Лапій С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Земляної Г.В.

Мєзєнцева Є.І.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області, в якому просила:

- визнати дії Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області щодо відмови їй у продовженні терміну дії посвідчення інваліда війни ІІ групи та встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни протиправними;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області видати їй посвідчення «особи з інвалідністю внаслідок війни» ІІ групи.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 31 січня 2005 року встановлено статус учасника бойових дій, після проходження МСЕК у 2018 році їй встановлено ІІ групу інвалідності довічно. У зв`язку з цим вона звернулася до відповідача із заявою про продовження терміну дії посвідчення, однак відповідачем протиправно було їй відмовлено у продовженні дії посвідчення.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року даний адміністративний позов - задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції з мотивів порушення судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Свої вимоги апелянт обґрунтовує відсутністю законних підстав для видачі позивачу посвідчення інваліда війни.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, переглянувши судове рішення суду першої інстанції у відповідності до ч.1 статті 308 КАС України в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач 24 квітня 2004 року була відряджена до Спеціального кінологічного миротворчого підрозділу МВС України в Косово терміном на 1 рік, що підтверджується довідкою від 25 серпня 2004 року № 7.

31 травня 2005 року позивачу встановлено статус учасника бойових дій, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Югославія включена до переліку держав де проходять бойові дії та визначено період бойових дій на її території з 15 липня 1992 року.

За результатами проходження військово-лікарської комісії ГУ МВС України Київської області 29 квітня 2010 року позивач отримала свідоцтво про хворобу, в якому зазначено захворювання, ТАК, пов`язане з участю в бойових діях при виконанні обов`язків військової служби.

Відповідно до акту огляду МСЕК серії КИО-1 № 360167 01 вересня 2010 року ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності (до 01 жовтня 2013 року) та визначено причину, захворювання пов`язане з участю в бойових діях при виконанні обов`язків військової служби та видано посвідчення інваліда війни ІІІ групи, серія НОМЕР_1 , дійсне до 01 жовтня 2013 року.

Відповідно до акту огляду МСЕК серії КИО-І № 0402940 позивачу 01 жовтня 2013 року встановлено ІІ групу інвалідності (до 01 жовтня 2015 року), причина інвалідності - захворювання, пов`язане з участю в бойових діях при виконанні військової служби та 21 жовтня 2013 року видано вкладиш до посвідчення інваліда війни (дійсне до 01 жовтня 2015 року).

Після проходження повторного огляду МСЕК у 2015 році ОСОБА_1 03 листопада 2015 року видано посвідчення інваліда війни ІІ групи серії НОМЕР_3 (дійсне до 01 жовтня 2018 року).

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії АВ № 1038836 від 01 листопада 2018 року позивачу встановлено ІІ групу інвалідності довічно. Причина інвалідності - захворювання, пов`язане з участю в бойових діях при виконанні обов`язків військової служби.

ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою щодо продовження дії посвідчення інваліда війни ІІ групи.

Відповідач листом від 06 листопада 2018 року № 11299 відмовив позивачу у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи.

Відмова обґрунтована тим, що для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи відсутні правові підстави, оскільки період бойових дій в Югославії визначений з 05 липня 1992 року по 16 червня 1999 року.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів в силу приписів ч.3 статті 22 Конституції України не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод людини і громадянина.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

В силу вимог ч.2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань усіх видів і родів військ Збройних сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії та інших формувань, визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.7 ч.2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з інвалідністю з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у цих державах.

Відповідно до абз.2 п.2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, поліцейські, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії.

Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 08 лютого 1994 року № 63 затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ, військовослужбовців Збройних Сил України, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ колишнього Союзу PCP і періодів бойових дій на їх території (далі - Перелік).

Як зазначалося вище, в довідці № 7 від 25 серпня 2004 р. зазначено, що гр. ОСОБА_1 з 24 червня 2004 році була відряджена до Спеціального кінологічного миротворчого підрозділу МВС України в Косово терміном на 1 рік.

Відповідно до Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженого постановою № 63 у редакції, чинній на час направлення та перебування позивача у Косово , територія колишньої Союзної Республіки Югославії входила до переліку держав, на території яких велися бойові дії, починаючи з 15 липня 1992 року, що, як вірно визначено судом першої інстанції, надавало право позивачу отримати статус учасника бойових дій.

Тобто, на момент встановлення позивачу статусу учасника бойових дій в Переліку період проведення бойових дій у Югославії був зазначений - 15 липня 1992 року.

Тому позивачу 31 травня 2005 року було встановлено статус учасника бойових дій, оскільки відповідно до постанови № Югославія включена до переліку держав, де проходять бойові дії.

Надалі постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2007 року № 1296 «Про доповнення переліку держав і періодів бойових дій па їх території» позиція «Югославія 15 липня 1992 року» доповнена словами і цифрами «- 16 червня 1999 року».

Відтак, з 13 листопада 2007 року (дата, з якої набрали чинності зміни до Переліку) датою завершення бойових дій в Югославії, в яких приймали участь українські військовослужбовці, визначено 16 червня 1999 року.

Таким чином, обґрунтовуючи свою позицію, відповідач наполягає на тому, що період перебування позивача на території Косово (колишньої Югославії) у складі Підрозділу з 24 червня 2004 року по 16 грудня 2004 року не підпадає під періоди бойових дій, визначені у Переліку як до внесення змін (у редакції постанови № 63), так і після (у редакції постанови № 1296), адже позивачка на дату 15 липня 1992 року у відрядженні не перебувала.

Разом з тим, пунктом 2 вищевказаної постанови зазначається, що прийняті до набрання чинності цією постановою рішення про надання статусу учасника бойових дій громадянам, які брали участь у подіях на території колишньої Югославії , перегляду не підлягають.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції стосовно того, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів в силу приписів частини третьої статті 22 Конституції України не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод людини і громадянина.

У рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками) висловлена правова позиція Конституційного Суду, який, наводячи тлумачення словосполучення "звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина", що містяться у ч.3 статті 22 Конституції, зазначив, що «конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (ч. 2), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (ч. 3). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням".

Посилання апелянта на те, що Законом України «Про схвалення Указу Президента України «Про направлення миротворчого контингенту для участі України у міжнародній миротворчій операції в Косово, Союзна Республіка Югославія» від 16 липня 1999 року № 1006-Х1V визначено, що піклуючись про безпеку українських миротворців, виходити з того, що вони не братимуть участі в акціях, які безпосередньо загрожують їх життю, в тому числі в заходах по демілітаризації збройних формувань, які діяли і діють на території Косово, Союзна Республіка Югославія, тобто, позивач направлялася до складу спеціального кінологічного миротворчого підрозділу МВС України в Косово, виходячи з того, що вона не братиме участь в акціях, які безпосередньо загрожують життю, не приймається судом до уваги як таке, що не відповідає дійсності.

Так, згідно довідки б/н від 16 грудня 2004 року Кінологічного миротворчого підрозділу МВС України сержант міліції ОСОБА_1 в період з 24 червня 2004 року по 16 грудня 2004 року проходила службу в Кінологічному миротворчому підрозділі МВС України у складі міжнародної поліції тимчасової цивільної адміністрації місії ООН у Косово (територія колишньої Союзної Республіки Югославія), яка піддавалася бомбардуванню боєприпасами (авіаційні бомби, снаряди, міни), що містили у собі збіднений уран.

Після повторного огляду медико-соціальної експертної комісії ОСОБА_1 встановлено 2 групу інвалідності з 01 жовтня 2018 року довічно, у зв`язку з чим позивач звернулась до управління щодо видачі їй посвідчення особи з інвалідністю.

Управління вважаючи, що таке звернення не може бути задоволено, зазначило, що встановлення статусу особи з інвалідністю згідно п.7 ч.2 статті 7 Закону має застосовуватись з використанням Переліку. Так, щодо бойових дій в Югославії Переліком визначено період 15 липня 1992 року - 16 червня 1999 року, в той час як позивачем документально підтверджено перебування у відрядженні в Косово з 25 серпня 2004 року по 19 грудня 2004 року. Тобто, період бойових дій в Югославії, визначений Переліком, не співпадає з періодом відрядження позивача.

Слід зазначити, що Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради в апеляційній скарзі посилається на норми матеріального права, які регулюють інші правовідносини, не пов`язані з тими, які є предметом даного спору. Так, апелянт посилається на норми, які регулюють встановлення особі статусу учасника бойових дій. Між тим, на даний час стосовно ОСОБА_1 , яка ще 31 травня 2005 року отримала статус учасника бойових дій, не стоїть питання про вилучення належного їй посвідчення учасника бойових дій або ж скасування встановленого їй статусу, та дане питання не є предметом розглядуваного спору.

Рішення про надання статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 , яке прийняте ще в 2005 році перегляду не підлягає та на даний час і не ставилось будь-якою зі сторін питання про законність встановлення даного статусу, оскільки предметом спору є саме відмова Управління у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, хоча ОСОБА_1 зверталася із заявою про продовження дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни .

Відповідно до п. 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою КМУ від 12 травня 1994 року № 302 (далі - Положення № 302) посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Згідно п. 7 Положення № 302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до п. 10 Положення № 302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інших документів, на підставі яких відбувається видача посвідчення, законодавством не передбачено. Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №1038836, під час повторного огляду ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності з 01 жовтня 2018 року довічно, та встановлено причину інвалідності - захворювання, пов`язане з участю в бойових діях при виконанні обов`язків військової служби. Крім того, уповноваженими органами щодо визначення інвалідності та її причинного зв`язку є МСЕК та ВЛК, а не Управління соціального захисту.

Особам з інвалідністю внаслідок війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Таким чином, відповідач, відмовляючи у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи за результатами розгляду заяви позивача про продовження терміну дії посвідчення інваліда війни ІІ групи діяв не у спосіб та не в межах повноважень, передбачених чинним законодавством, тому відмова відповідача у продовженні терміну дії посвідчення інваліда війни ІІ групи є протиправною.

Відтак, доводи апелянта щодо правомірності своїх дій судом не приймаються, оскільки у відповідності до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а надані позивачем документи - довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності - свідчать про наявність підстав для видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, що узгоджується з нормами Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно протиправності дій відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у продовженні терміну дії посвідчення інваліда війни ІІ групи та встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни протиправними, а також необхідності зобов`язати відповідача видати гр. ОСОБА_1 посвідчення «особи з інвалідністю внаслідок війни» ІІ групи довічно.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 14 липня 2020 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Г.В. Земляна

Є.І. Мєзєнцев