Справа № 480/3161/20
Суддя: О.В. Соп'яненко
Дата ухвалення: 2020-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 липня 2020 р. справа № 480/3161/20
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Соп`яненка О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м.Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення коштів,-
В С Т А Н О В И В:
Відповідач позов не визнав, у наданому суду відзиві на позовну заяву зазначив, що позивач не повідомляв медичних працівників про те, що він перебуває на військовій службі у Збройних Силах України та не доповідав про перебування на лікуванні в КУ "Сумська міська клінічна лікарня №1" безпосередньому командиру. Крім того, відповідач зазначає, що Міністерством оборони України виділяються кошти для закупівлі ліків військово-медичними закладами. Витрати на лікування позивача за власні кошти не передбачені кошторисом.
На вказаний відзив позивач надав відповідь на відзив, у якій зазначив, що доводи наведені відповідачем у відзиві, є безпідставними та не спростовують обґрунтування, наведені у позовній заяві.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника топогеодезичної служби штабу.
На підставі рапорту від 11.02.2019, наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 14.02.2019 № 33 та відпускного квитка позивач вибув у першу частину щорічної основної відпустки за 2019 рік кількістю на 15 діб з 18 лютого по 06 березня 2019 року (з урахуванням часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад) (а.с.7).
Під час перебування у першій частині щорічної основної відпустки за 2019 рік позивач захворів, був госпіталізований до кардіологічного відділення КУ СМКЛ № 1, де проходив стаціонарне лікування з 28.02.2019 по 14.03.2019, що підтверджується виписками із медичної карти № 1943 та № 2350 (а.с. 8-9).
18.03.2019 позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік відповідно до пункту 33.2 "Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та іншим особам", затвердженої наказом Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018, а саме на погашення заборгованості, яка виникла у зв`язку з проведеною операцією та лікуванням.
Рапорт розглянутий на засіданні комісії по розгляду рапортів на виплату матеріальної допомоги військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 та згідно протоколу від 22.04.2019 № 3 прийнято рішення про виплату позивачу матеріальної допомоги в розмірі 4000 грн.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 по справі № 480/2930/19 адміністративний позов задоволено частково. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату грошової компенсації за неотриману додаткову відпустку за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки згідно із рапортом позивача та відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити позивачу перерахунок днів щорічної основної відпустки за 2019 рік шляхом врахування двох днів щорічної основної відпустки та виплатити відповідну компенсацію. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2020 скасовано рішення Сумського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 по справі №480/2930/19 в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобов`язання виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань. Прийнято в цій частині нове судове рішення, яким зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 вчинити дії щодо нарахування та виплатити ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік згідно наданого рапорту у розмірі, визначеному наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам з урахуванням фактично виплачених сум. В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 по справі № 480/2930/19 залишено без змін.

Суд дійшов висновку про наявність у позивача на отримання компенсації витрат на лікування, гарантованих статтею 11 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 04.06.2019 № 203 ОСОБА_1 звільнений з займаної посади у відставку за підпунктом б пункту 2 частини п`ятої ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.07.2019 № 133 позивач з 03.07.2019 виключений із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення. У наказі, також, зазначено, що щорічна основна відпустка за 2018 рік використана, щорічна чергова відпустка за 2019 рік використана тривалістю 45 (сорок п`ять) діб, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань згідно наказу МО України від 07.06.2018 №260 за 2019 рік не виплачено.

08.04.2020 позивач звернувся із заявою до Міністерства оборони України про відшкодування йому витрат, пов`язаних з його лікуванням в сумі 36154, 60 грн (а.с.19)

Проте відповідач не надав відповідь на вказану заяву.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

За приписами статті 17 Конституції України, Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ст.1-2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з ч. 4 ст. 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військоослужбовців та членів їх сімей, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Право військовослужбовців на охорону здоров`я та медичну допомогу регулюється статтею 11 Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", за приписами частини першої якої, військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи. За відсутності за місцем проходження військової служби, навчальних (або перевірочних) і спеціальних зборів або за місцем проживання військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоров`я чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Відповідно до статті 23 України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.

Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міноборони є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

До складу Міноборони входить Військово-медичний департамент, який є структурним підрозділом апарату Міністерства оборони України, який призначений для формування та реалізації державної політики в галузі охорони здоров`я військовослужбовців та ветеранів військової служби, членів їх сімей, ветеранів війни та інших категорій громадян, яким згідно законодавства України може надаватися медична допомога в закладах охорони здоров`я Збройних Сил України.

Одним із завдань Військово-медичного департаменту Міноборони є забезпечення реалізації права на охорону здоров`я та медичну допомогу, визначення порядку санаторно-курортного лікування військовослужбовців та ветеранів військової служби, членів їх сімей, ветеранів війни, працівників Збройних Сил України та інших категорій громадян, яким законодавчо надано право користування закладами охорони здоров`я Міністерства оборони України.

Суд погоджується із аргументом позивача про те, що він правомірно звернувся за медичною допомогою до КУ СМКЛ № 1, а не до Сумського обласного клінічного госпіталю ветеранів війни, оскільки захворювання позивача (інфаркт міокарда) є протипоказаним для госпіталізації у зазначений медичний заклад.

Отже, оскільки проходження позивачем лікування в медичному закладі, який не входить до структури Міністерства оборони України, відбулось з незалежних від позивача обставин, суд дійшов висновку про наявність у позивача на отримання компенсації витрат на лікування, гарантованих статтею 11 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 20.11.2018 по справі №808/887/17.

Судом встановлено, що проходження позивачем лікування в медичному закладі, який не входить до структури Міністерства оборони України, відбулось з незалежних від позивача обставин.

При цьому, матеріалами адміністративної справи підтверджено, що лікування яке позивач отримував у КУ "Сумська міська клінічна лікарня №1" позивач оплачував власними коштами, що підтверджується відповідними квитанціями та фіскальними чеками на загальну суму 36999,69 грн. (а.с.8-18), що не відповідає гарантіям встановленими статтю 17 Конституції України та статтею 11 Закону №2011.

Позивач звернувся до Міністерства оборони України із заявою від 08.04.2020 про відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням.

Тобто позивач виконав необхідні дії з метою отримання компенсації витрат на лікування.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 має право на отримання грошової компенсації в розмірі 36999,69 грн., які були ним витрачені в період проходження лікування в комунальній установі "Сумська міська клінічна лікарня №1".

Безпідставним є посилання відповідача на той факт, що позивач не повідомив командира військової частини про перебування на стаціонарному лікуванні, оскільки даний факт спростовується телеграмою тво військового комісара Сумського МВК, якою повідомлено командира військової частини НОМЕР_1 про те, що ОСОБА_1 знаходиться на стаціонарному лікуванні у відділенні кардіології Комунальної установи СМКЛ №1 (а.с.39-41).

Суд також зазначає, що варто звернути увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену, в тому числі в постанові від 21.11.2018 у справі №824/166/15-а, відповідно до якої держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання. Відсутність бюджетних коштів також не може бути причиною невиконання державою взятих на себе зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), у рішенні по справі Кечко проти України від 08.11.2005 зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. <…> органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (див. mutatis mutandis, рішення у справі Бурдов проти Росії №59498/00, пар. 35, ECHR 2002-III) (пп. 23, 26).

У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі Будченко проти України від 24.04.2014 р., вказано, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі Бейелер проти Італії (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І) (пункт 40).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є стягнення грошової компенсації коштів на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Міністерства оборони України.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення коштів задовольнити.
Стягнути з Міністерства оборони України (проспект Повітрофлотський, 6, м.Київ, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) вартість витрат на лікування в комунальній установі "Сумська міська клінічна лікарня №1" в розмірі 36999,69 грн. (тридцять шість тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять грн. 69 коп).
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Відповідно до п. 3 розділу VI Прикінцеві положення Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені, зокрема, статтею 295 цього кодексу продовжуються на строк дії такого карантину.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Соп`яненко