Справа № 695/902/20
Суддя: Середа Л. В.
Дата ухвалення: 2020-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/902/20

номер провадження 2-а/695/51/20

13 липня 2020 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Середи Л.В.;

за участю секретаря Оніщенко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні (в спрощеному порядку) в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського роти №2 4-го батальйону УПП у м. Київ, старшого лейтенанта поліції Сінькур Андрія Анатолійовича про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення від 09.03.2020 року серії ЕАК № 2222079, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до поліцейського роти №2 4-го батальйону УПП у м. Київ, старшого лейтенанта поліції Сінькур Андрія Анатолійовича про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення від 09.03.2020 року серії ЕАК № 2222079.

Позивач просить суд скасувати постанову поліцейського роти №2 4-го батальйону УПП у м. Київ, старшого лейтенанта поліції Сінькур Андрія Анатолійовича по справі про адміністративне правопорушення від 09.03.2020 року серії ЕАК № 2222079, якою на ОСОБА_1 було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. за вчинення правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 132-1 КУпАП.

Позивач вважає вказану постанову неправомірною, та наполягає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення.

Свої вимоги, позивач обґрунтовує тим, що 09.03.2020 року він керував вантажним автомобілем MAN TGS 18.400, д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом, д.н.з. НОМЕР_2 та був зупинений відповідачем в м. Київ. Відповідач повідомив позивача про те, що ним було порушено вимоги п.п. 22.5 ПДР, а саме він перевозив великогабаритний вантаж, який перевищує дозволену висоту вантажу в 4 м. На підставі вказаного працівником поліції була винесена оспорювана постанова, якою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн..

Позивач не погоджується із вказаним висновком відповідача та вказує на те, що останнім була винесена вказана постанова без належних доказів та з`ясування усіх обставин справи, зокрема порушені вимоги ст.. 245, ст.. 280 КУпАП щодо належного з`ясування усіх обставин справи, встановлення вини особи у вчиненні правопорушення, та встановлення обставин, які пом`якшують чи обтяжують відповідальність, не враховано вимоги ст.. 258 КУпАП щодо складення протоколу, не залучено свідків чи пойнятих, відсутні відомості яким чином відповідачем було встановлено порушення позивачем вимог п.п. 22.5 ПДР.

Також позивач наполягав на тому, що працівником поліції було порушено порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема справа розглянута на місці працівником поліції, що на думку позивача, порушує норми чинного законодавства, а також рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 року за №1-11/2015.

Вказана оспорювана постанова ОСОБА_1 в день її складення вручена не була та останню він отримав 14.04.2020 року засобами поштового зв`язку, а тому просить поновити строк на її оскарження, визнати постанову протиправною та скасувати її, а провадження по справі закрити.

Розгляд даної справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали суду від 07.05.2020 року.

Відповідач до суду відзив на позовну заяву не надав, будь-яких клопотань суду не направив, хоча мав таку можливість та був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що стверджується відповідним повідомленням про вручення поштового відправлення.

З метою недопущення порушення прав позивача на своєчасність розгляду вказаної справи, а також строків розгляду даної категорії справ, які визначені ч. 1 ст. 286 КАС України, суд вважає за можливе здійснювати розгляд даної справи за відсутності сторін, на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи.

Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Судом встановлено, що поліцейським роти №2 4-го батальйону УПП у м. Київ, старшим лейтенантом поліції Сінькур А.А. була винесена постанова від 09.03.2020 року серії ЕАК № 2222079 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 132-1 КУпАП за те, що він 09.03.2020 року о 20 год. 11 хв. на площі Одеська в м. Київ перевозив великогабаритний вантаж не позначений відповідно до розділу 30.3 ПДР, чим порушив КМУ №30 ч. 4, порушення ПДР проїзду великогабаритних автомобілів автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами.

Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з даним адміністративним позовом.

З огляду на викладене, між сторонами склалися правовідносини з приводу оскарження постанови суб`єкта владних повноважень у справі про притягнення до адміністративної відповідальності.

Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення. Наявність події і складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів. Зазначена норма встановлює обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Стаття 252 КУпАП передбачає, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином нормами чинного законодавства чітко встановлено, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише при належному з`ясуванні усіх обставин справи та наявності достатніх доказів вини такої особи. Внутрішнього переконання працівника поліції у винності такої особи не достатньо для встановлення її вини. Вина особи у вчиненні правопорушення має стверджуватись належними, достатніми доказами, які мають бути зібрані у порядку встановленому чинним законодавством.

Недотримання зазначених принципів призведе до свавілля, необґрунтованого притягнення особи до відповідальності та безпідставних накладень на неї санкцій.

Частиною 1 ст. 132-1 КУпАП визначена відповідальність за порушення правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами.

При цьому в примітці до ст. 132-1 КУпАП вказано, що дія частини першої цієї статті не поширюється на правопорушення, пов`язані з перевищенням габаритних та/або вагових параметрів.

Відповідно до пункту 22.5 Правил дорожнього руху, за спеціальними правилами здійснюються дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах 4.35 м), за довжиною 22 м (для маршрутних транспортних засобів 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах до 46 т), навантаження на одиночну вісь 11 т (для автобусів, тролейбусів 11,5 т), здвоєні осі 16 т, строєні 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь 11 т, здвоєні осі 18 т, строєні 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 року № 30 затверджено Правила проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, пунктом 2 яких визначено, що транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великогабаритним, якщо його габарити перевищують хоча б один з параметрів, зазначених у пункт і 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету . Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР України).

Пунктом 4 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановко Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 року № 30, передбачено, що рух великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - дозвіл), виданого перевізникові уповноваженим підрозділом Національної поліції, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів.

Отже, для притягнення особи за порушення зазначених вимог ПДР України перш за все необхідно встановити факт переміщення транспортним засобом, зокрема, у даному випадку, габаритні параметри якого перевищують нормативні.

Позивач наполягає, що відповідні заміри працівником поліції не проводилися, хоча відповідач стверджував, що позивач здійснював перевезення великогабаритного вантажу, а тому мав позначити його відповідно до вимог п. 30.3 Правил дорожнього руху.

Суд зважає, що у п. 30.3 ПДР визначені розпізнавальні знаки, які мають знаходитись на відповідних транспортних засобах.

Разом із тим у самій постанові не зазначено, як саме було встановлено, що позивач здійснював перевезення великогабаритного вантажу, окрім того у постанові не конкретизовано, який саме розпізнавальний знак був відсутнім на транспортному засобі позивача із числа тих, які зазначені у пункті 30.3 ПДР, адже останніх там зазначено 16 знаків.

Отже, факт переміщення позивачем великогабаритного вантажу в розумінні п.п. 3 п. 2 Порядку, затвердженого постановою КМ України від 27.06.2007 року № 879, відповідачем у передбачений законодавцем спосіб не встановлено та перед судом не доведено, як і не конкретизовано, які саме Правила дорожнього руху порушив позивач.

Відповідно до статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

За змістом статті 31 цього Закону поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ч. 5 ст. 77 КАС України, якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідачем не надано до суду жодного доказу на спростування доводів позивача. Окрім того про наявність таких доказів не зазначено і в оспорюваній постанові про адміністративне правопорушення.

Матеріали справи, окрім оспорюваної постанови, не містять доказів вини позивача у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 132-1 КУпАП, хоча, як вбачається із матеріалів позовної заяви позивач заперечував проти доводів відповідача та вимагав провести належні заміри висоти вантажу за участі понятих.

Постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вчинення ним правопорушення, оскільки саме по собі описання вчиненого правопорушення не може бути належним доказом, а сама постанова, по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень за наслідками розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та вважає, що відповідачем не надано достатніх доказів, які вказували б на вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 132-1 КУпАП.

Суд вважає, що відповідачем під час розгляду справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності було порушено вимоги ст. 245 КУпАП, а саме: не повно з`ясовано обставини справи.

В силу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, усі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. При цьому принцип презумпції невинуватості застосовується і до адміністративних правопорушень, що визнав ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" (остаточне рішення від 15 травня 2008 року).

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі "Алене де Рібермон проти Франції" Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Таким чином матеріали справи не містять, а стороною відповідача взагалі ніяк не спростовувалися доводи позивача та не доведено належними доказами правомірність притягнення до адміністративної відповідальності позивача за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 132-1 КУпАП.

Щодо доводів позивача, що працівник поліції не мав права складати оспорювану постанову на місці зупинення транспортного засобу, а тому вважав такі дії працівника поліції протиправними, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 23 Закону України «Про Національну поліцію України» визначає, що основними повноваженнями патрульної поліції є, зокрема, виявлення та припинення адміністративних правопорушень, а також регулювання дорожнього руху та контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками.

Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративне правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення регулюється КУпАП, яким серед іншого визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставах і в порядку встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення в тому числі віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (ч.ч.1,2 ст.7 КУпАП).

Відповідно до ст.222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, ч. 1 ст. 132-1 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

У відповідності до вимог частини третьої статті 254 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.258 КУпАП, протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Згідно ч.5 ст.258 КУпАП, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст.256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

Аналіз положень частин першої - третьої статті 258 КУпАП дозволяє дійти висновку, що їх дія поширюється:на правопорушення, визначені в частині першій цієї статті; у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі; на випадки, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення.

Частина друга статті 258 КУпАП надає право Національній поліції не складати протокол про вчинення адміністративних правопорушень, у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Як вбачається з ч. 1 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 №1395 (далі - інструкція №1395 від 07.11.2015), ця Інструкція визначає процедуру оформлення поліцейськими підрозділів патрульної поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов`язки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція, матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі.

Відповідно до ч. 4 розділу І інструкції №1395 від 07.11.2015, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою, третьою і п`ятою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140, частинами шостою, сьомою статті 152-1 КУпАП.

Відповідно до п. 1 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Таким чином, відповідно до статті 258 КУпАП, розгляд справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, здійснюється саме безпосередньо на місці вчинення правопорушення та без складання протоколу.

Також суд звертає увагу на позицію Касаційного адміністративного суду, викладену, в Постанові від 06.02.2019 року по справі № 489/2363/16-а.

Так суд касаційної інстанції зазначив, що відповідно до статті 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, у тому числі, про порушення правил дорожнього руху, частини перша, друга і третя статті 122. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що Рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року №5-рп/2015, приймалось до внесення, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» від 14 липня 2015 року №596- VIII, змін у статтю 258 КУпАП, а тому не може застосовуватися у правовідносинах, що виникли після набрання чинності зазначеними змінами.

За таких обставин суд приходить до переконання, що уповноважений поліцейський має право при виявленні адміністративних правопорушень, скласти постанову про притягнення винної особи до адміністративної відповідальності без попереднього складання протоколу про дане правопорушення, не залежно від того, зафіксоване чи не зафіксоване воно в автоматичному режимі, чи оспорюється факт вчинення такого правопорушення та накладення адміністративного стягнення, так як, такі правопорушення відносяться до сфери забезпечення дорожнього руху, разом з тим, не обмежені лише зафіксованими в автоматичному режимі, а зафіксовані в автоматичному режимі правопорушення також входять у цей перелік, разом з тим, розгляд таких правопорушень віднесено до компетенції Національної поліції.

Однак такі дії поліцейського мають здійснюватися із суворим дотриманням норм чинного законодавства в тому числі щодо належного обгрнутування та доведеності вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, чого не було зроблено при винесені вказаної вище оспорюваної постанови.

Враховуючи вищевикладене, суд, зважаючи на відсутність будь-яких доказів вини позивача, приходить до переконання, що постанова підлягає скасуванню.

Окрім того, ст.. 19 КАС України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Як зазначено в постанові Касаційного адміністративного суду 30.05.2018 року по справі №501/1492/16-а, у справах про адміністративні правопорушення судом перевіряється правомірність рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яким було здійснено притягнення особи до адміністративної відповідальності, та приймається відповідне рішення щодо правомірності чи протиправності таких дій (бездіяльності) та наявності правових підстав для скасування вказаного рішення.

Водночас, адміністративні суди не наділені повноваженнями закривати провадженні у справах про адміністративні правопорушення, оскільки вирішення такого питання, у відповідності до змісту ст.. 247 КУпАП, належить до дискреційних повноважень відповідного суб`єкта влади.

За таких обставин позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Оскільки матеріали справи не містять відомостей про вручення оспорюваної постанови позивачу на місці її винесення, а в матеріалах справи наявний відповідний конверт, із якого вбачається, що оспорювана постанова була направлена позивачу засобами поштового зв`язку, що дало можливість оскаржити її саме з часу отримання зазначеної постанови, то суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для поновлення строку на її оскарження.

Згідно норм ч. 3 ст. 241 КАС України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 286 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня його проголошення.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору то підстави для стягнення його із відповідача відсутні.

Керуючись ст.,ст. 251,245,258 КУпАП, ст.,ст. 2, 5, 9, 72-73, 77, 241- 246, 250, 255, ст., ст. 268-272, 286, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Поновити строк оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення серії ЕАК №2222079 від 09.03.2020 року, за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до поліцейського роти №2 4-го батальйону УПП у м. Київ, старшого лейтенанта поліції Сінькур Андрія Анатолійовича про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення від 09.03.2020 року серії ЕАК № 2222079 задовольнити частково.

Постанову поліцейського роти №2 4-го батальйону УПП у м. Київ, старшого лейтенанта поліції Сінькур Андрія Анатолійовича, по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК № 2222079 від 09.03.2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП, - скасувати.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя Середа Л.В.