Справа № 160/3446/20
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2020 року Справа № 160/3446/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турової О.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб, які беруть участь у справі (в порядку письмового провадження), у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
27.03.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить:
- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в нарахуванні з 07.09.2018р. підвищення до пенсії, як «дитині війни» і підвищення до пенсії за понаднормовий стаж з дня встановлення нових розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, протиправними;
- у разі визнання судом протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виконати перерахунок відновленої пенсії за віком, а саме:
- нараховувати з 07.09.2018р. підвищення до пенсії, як «дитині війни», згідно з нормою частини 1 статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»;
- нараховувати з 07.09.2018р. підвищення до пенсії за понаднормовий стаж з дня встановлення нових розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до норм абзацу 2 частини 1 статті 28 та частини 3 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
- виплатити з 07.09.2018р. недоотриману суму пенсії, у зв`язку з її перерахунком;
- виплатити з 07.09.2018р. компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із затримкою з вини Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплати пенсії в повному розмірі, відповідно до норм статей 1, 2 і 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
В обґрунтування позовної заяви зазначається, що ОСОБА_1 є громадянкою України та з 18.08.1984 року перебуває на пенсійному обліку і отримує пенсію за віком. У листопаді 2016 року позивач виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв`язку із чим відповідачем припинено виплату її пенсії. За наслідками оскарження таких дій відповідача у судовому порядку, Дніпропетровським окружним адміністративним судом винесено рішення від 19 листопада 2018 року у справі №160/7923/18, яким Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зобов`язано відновити ОСОБА_1 з 07.09.2018р. виплату раніше призначеної пенсії за віком, яку позивач отримувала до виїзду в Ізраїль, відповідно до чинного на день поновлення пенсії законодавства України. На виконання цього рішення суду відповідачем зроблено розрахунок відновленої пенсії позивача, проте, остання не погодилася з ним та листом від 15.05.2019р. звернулась до пенсійного органу з зауваженнями щодо відсутності нарахування підвищення до пенсії, як «дитині війни», та неправильного визначення і застосування розміру прожиткового мінімуму при розрахунку доплати за понаднормовий стаж до пенсії за віком. Відповідач листом №3768/ш-09 від 24.05.2019р. повідомив позивача про те, що підвищення до пенсії, як «дитині війни», їй не нараховано через те, що в рішення суду не вказано, що таке підвищення потрібно нараховувати при поновленні виплати пенсії, крім того, оскільки позивач проживає за межами України, вона вважається «працюючим» пенсіонером і тому доплата до пенсії за понаднормовий стаж розраховується, виходячи з мінімальної пенсії, яка дорівнює 1074грн. і надалі не перераховується. Позивач, не погодившись з такою відповіддю відповідача, повторно звернулась до нього з листом від 28.05.2019р., в якому зауважила, що формулювання в рішенні суду «відповідно до чинного на день поновлення пенсії законодавством України» означає, що при відновленні виплати пенсії потрібно нараховувати всі доплати, надбавки та підвищення до пенсії, на які вона має право за діючими на цей день законами України, і, зокрема, право на підвищення до пенсії, як «дитині війни»; крім того, немає ніяких підстав (ні правових, ні фактичних) вважати її «працюючою» і не виконувати вимогу частини 3 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» про перерахунок складової пенсійної виплати за понаднормовий стаж після кожної зміни розміру прожиткового мінімуму (мінімальної пенсії) для осіб, які втратили працездатність. Проте листом за №4883/ш-09 від 08.07.2019р. відповідач повторно відмовив в нараховуванні позивачеві підвищення до пенсії, як «дитині війни», і здійсненні перерахунку доплати до пенсії за понаднормовий стаж. В подальшому, з метою зобов`язання відповідача виконати рішення суду відповідно до законодавства, позивач звернулась до суду з заявою в порядку ч.1 ст.383 КАС України, проте ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.02.2020р. у справі №160/7923/18 у задоволенні заяви було відмовлено на підставі того, що фактично відповідачем виконано рішення суду та відновлено виплату пенсії позивачеві, а незгода ОСОБА_1 з її розміром через не нарахування підвищення до пенсії, як «дитині війни», і збільшення доплати до пенсії за понаднормовий стаж, а, отже, проведення перерахунку розміру пенсії не може вирішуватися шляхом подання заяви в порядку ст.383 КАС України, оскільки ці вимоги не були заявлені в первинній позовній заяві. Таким чином, позивачка, не погоджуючись з вищевказаними діями відповідача, щодо відмови у нараховуванні їй підвищення до пенсії, як «дитині війни», і здійсненні перерахунку доплати до пенсії за понаднормовий стаж, вважаючи такі дії неправомірними і дискримінаційними та такими, що суперечать чинному законодавству, звернулася за захистом своїх прав до суду з цією позовною заявою.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2020 року вказана позовна заява залишена без руху та позивачеві надано строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позову шляхом подання до суду: уточненої позовної заяви із зазначенням в ній власного реєстраційного номеру облікової картки платника податків за його наявності або номеру і серії паспорта для фізичних осіб - громадян України, а також ідентифікаційного коду відповідача в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, а також із чітким зазначенням які саме дії відповідача позивач просить визнати протиправними, з урахуванням заявлених вимог про зобов`язання вчинити певні дії, та копій цієї уточненої позовної заяви відповідно до кількості осіб, що беруть участь у справі; відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; власного письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав; належним чином завірених копій документів, що додані до позовної заяви, для відповідача.
На виконання ухвали суду від 01 квітня 2020 року позивачем 05 червня 2020 року усунуто означені недоліки позовної заяви, зокрема, подано уточнену позовну заяву.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 року прийнято до розгляду вищевказану позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії та відкрито провадження в адміністративній справі №160/3446/20 за цією позовною заявою, призначено цю справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) з 26.06.2020 року, а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.
Крім того, вказаною ухвалою суду від 10.06.2020р. витребувано у ГУ ПФУ у Дніпропетровській області завірену належним чином копію пенсійної справи ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ).
30 червня 2020 року на електронну адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду (вх. № 8383/20 ел.) надійшла заява ОСОБА_1 , в якій остання просила суд надіслати їй на електронну пошту копію відзиву, наданого відповідачем до суду, та розгляд позовної заяви провести після отримання від неї відповіді на заперечення відповідача.
01 липня 2020 року на вищезазначену заяву ОСОБА_1 була надана відповідь.
08 липня 2020 року на електронну адресу суду надійшов відзив ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та на підставні рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.11.2018р. у справі №160/7923/18 їй з 07.09.2019р. поновлено виплату пенсії за віком за наявними матеріалами пенсійної справи та відповідно до норм пенсійного законодавства, що діяло на момент поновлення такої пенсії. Постановою Кабінету Міністрів України №1381 від 28.12.2011р. «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» встановлено, що дітям війни до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомога, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», проводиться у розмірі 7% прожиткового мінімуму, встановленого законом, для осіб, які втратили працездатність. Винятки, встановлені для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання, у цих випадках пенсія виплачується і за відсутності міжнародних договорів. Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбаченого міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Оскільки наявного міжнародного договору, який би регулював пенсійне забезпечення громадян України, які проживають на території Ізраїлю не існує, тому відсутні підстави відносити позивача до категорії «дитина війни», відповідно, підвищення до пенсії, встановлене ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» позивачці не проводиться. Також відповідач зазначає, що особи, які постійно проживають за межами України, вважаються «працюючими», тому доплата за понаднормовий стаж (16 років) розраховується з мінімальної пенсії 1074грн. та в подальшому не перераховуються. Таким чином, позивач безпідставно вважає, що існують підстави для здійснення перерахунку її пенсії за понаднормовий стаж після кожної зміни розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до норм ч.1 ст.28 та ч.3 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Також відповідач наголошує на тому, що відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №205040 та Порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001р. «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», компенсації підлягають доходи, які нараховані, але своєчасно не виплачені. Отже, позовна вимога щодо виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати не відповідає нормам чинного законодавства України, оскільки суми підвищення до пенсії відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», а також доплати за понаднормовий стаж у разі зміни розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до норм ч.1 ст.28 та ч.3 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивачці не були нараховані взагалі. Таким чином, на думку відповідача, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області діяло в межах повноважень, згідно з діючим законодавством.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно з п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Відповідно до ч.2 ст.263 КАС України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Частиною 4 статті 243 КАС України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст. ст. 257, 263 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), є громадянкою України, що підтверджується її паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 , орган, що видав 1224.
Відповідно до посвідчення № НОМЕР_3 ОСОБА_1 з 18.08.1984 року є пенсіонером за віком.
У листопаді 2016 року позивач виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв`язку із чим виплату призначеної їй пенсії за віком було припинено.
07.09.2018 року позивач через свого представника звернулася до відповідача із заявою про поновлення раніше призначеної пенсії.
Не погодившись з вказаною відмовою відповідача у поновленні виплати пенсії за віком, ОСОБА_1 оскаржила її у судовому порядку.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.11.2018р. у справі №160/7923/18 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено, визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області, яким відмовлено у відновленні виплати раніше призначеної пенсії за віком, та зобов`язано Головне управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області з 07.09.2018р. відновити виплату раніше призначеної пенсії за віком, яку позивач отримувала до виїзду в Ізраїль, відповідно до чинного на день поновлення пенсії законодавства України.

На виконання рішення суду від 19.11.2018р. відповідачем зроблено розрахунок відновленої пенсії ОСОБА_2 та направлено його позивачеві.

Листом від 15.05.2019р. ОСОБА_1 звернулась до відповідача з зауваженнями щодо правильності нарахування їй поновленої пенсії, а саме: відсутності нарахування підвищення до пенсії, як «дитині війни», та неправильного визначення і застосування розміру прожиткового мінімуму при розрахунку доплати за понаднормовий стаж до пенсії за віком.

Листом від 24.05.2019р. №3768/ш-09 відповідач повідомив позивача про те, що у рішенні суду від 19.11.2018р. зазначено лише про поновлення виплати пенсії, а щодо поновлення виплати підвищення до цієї пенсії, як «дитині війни», в ньому не вказано, крім того, оскільки позивач проживає за межами України, вона вважається «працюючим» пенсіонером і тому доплата до пенсії за понаднормовий стаж розраховується, виходячи з мінімальної пенсії, яка дорівнює 1074 грн. і надалі не перераховується.

Позивачка, не погодившись з такою позицією відповідача, повторно звернулась до нього з листом від 28.05.2019р., в якому зауважила, що формулювання в рішенні суду «відповідно до чинного на день поновлення пенсії законодавством України» означає, що при відновленні виплати пенсії потрібно нараховувати всі доплати, надбавки та підвищення до пенсії, на які вона має право за діючими на цей день законами України, і, зокрема, право на підвищення до пенсії, як «дитині війни», при цьому немає ніяких підстав (ні правових, ні фактичних) вважати її «працюючою» і не виконувати вимоги частини 3 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» про перерахунок складової пенсійної виплати за понаднормовий стаж після кожної зміни розміру прожиткового мінімуму (мінімальної пенсії) для осіб які втратили працездатність.

Листом від 08.07.2019р. за №4883/ш-09 відповідач повторно зазначив, що відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбаченого міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, винятки, встановлені для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання, у цих випадках пенсія виплачується і за відсутності міжнародних договорів. Оскільки наявного міжнародного договору, який би регулював пенсійне забезпечення громадян України, які проживають на території Ізраїлю, не існує, тому відсутні підстави відносити позивача до категорії «дитина війни», відповідно, підвищення, встановлене Законом України «Про соціальний захист дітей війни» позивачці не проводиться. Також відповідач зазначав, що особи, які постійно проживають за межами України, вважаються «працюючими», тому доплата за понаднормовий стаж (16 років) розраховується з мінімальної пенсії 1074грн. і надалі не перераховується.

Вважаючи таку відмову пенсійного органу неналежним виконанням рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.11.2018р. у справі №160/7923/18, ОСОБА_1 двічі зверталася до суду із заявами в порядку ст.383 КАС України про визнання дій ГУ ПФУ в Дніпропетровській області протиправними щодо невиконання рішення суду у справі №160/7923/19.

Ухвалами Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.12.2019р. та від 21.02.2020р. у задоволенні цих заяв ОСОБА_1 відмовлено із роз`ясненням, що в даному випадку фактично має місце новий спір, який не можливо вирішити в рамках справи №160/7923/19, в якій первинно такі вимоги не заявлялися, шляхом подання заяв відповідно до ст.383 КАС України.

Таким чином, ОСОБА_1 , не погоджуючись з діями відповідача щодо відмови у нараховуванні та виплати їй підвищення до пенсії, як дитині війни», і здійсненні перерахунку доплати до її пенсії за понаднормовий стаж, вважаючи такі дії неправомірними і дискримінаційними та такими, що суперечать чинному законодавству, звернулася за захистом своїх прав до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Стаття 25 Конституції України гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України).

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Право на пенсію в Україні є конституційним правом громадянина України.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV) загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим законом та досягли встановленого цим законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 цього Закону встановлено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Водночас, рішенням Конституційного Суду України №25рп/2009 від 07.10.2009 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV.

Таким чином, означеним рішенням встановлено, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Право громадянина на одержання пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до Закону України «Про Конституційний Суд України» та рішення Конституційного Суду України №15-рп/2000 від 14.12.2000 року закони, правові акти або окремі положення визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню, як такі, що відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави, у тому числі, для поновлення і виплати пенсії позивачу у розмірі, передбаченому Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

За змістом приписів пункту 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005р. та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі Порядок №22-1), поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Правовий статус «дітей війни» і основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені Законом України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року №2195-IV (далі по тексту - Закон України №2195-IV).

Статтями 1, 2 Закону України №2195-IV визначено, що «дитина війни» - особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років. Державні соціальні гарантії дітям війни встановлюються з метою: визнання на державному рівні важкого життєвого шляху громадян України, чиє дитинство збіглося з роками Другої світової війни; надання дітям війни соціальної підтримки.

Відповідно до абзацу 1 статті 6 Закону України №2195-IV дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 06 липня 2011 року №745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» встановлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться у розмірі 49,80грн.

Відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» (в редакції від 24 квітня 2014 року) дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», провадиться у розмірі 66,43 гривні.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 . та станом на 2 вересня 1945 року їй виповнилось повних 16 років.

Крім того, в пенсійному посвідченні №016715, відповідно до якого ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, стоїть відмітка про те, що вона є «дитиною війни».

Наявність у позивача статусу «дитина війни» відповідачем не заперечується.

Таким чином, позивач має право на надбавку до пенсії, як дитині війни, а отже, відповідач повинен врахувати таку надбавку при розрахунку та виплаті пенсії ОСОБА_1 .

Проте, відповідно до розрахунку «Призначення пенсії. Версія 1.6.38.1. Дата-час розрахунку: 15.04.2019 13.26», копія якого міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 не нараховувалось та не виплачувалось підвищення (надбавка) до пенсії, як «дитині війни».

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в нарахуванні та виплаті позивачеві з 07.09.2018р. підвищення до пенсії, як «дитині війни», є протиправними, а тому наявні підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 07.09.2018р. підвищення до пенсії, як «дитині війни», згідно з приписами ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Крім того, щодо посилань пенсійного органу на те, що між Україною та Державою Ізраїль договору щодо пенсійного забезпечення не укладено, тому відсутні підстави відносити позивача до категорії «дитина війни», відповідно, підвищення, встановлене Законом України «Про соціальний захист дітей війни» позивачці не проводиться, суд зазначає наступне.

В рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 чітко зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення, а держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, не може позбавити цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині щодо нарахування та виплати доплати (підвищення) до пенсії за понаднормовий стаж з дня встановлення нових розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 1 та 2 частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум. За кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам і 30 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1 відсоток розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більш як на 1 відсоток мінімального розміру пенсії за віком, передбаченого абзацом першим цієї частини. Наявний в особи понаднормовий страховий стаж не може бути обмежений.

Пунктом 4-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України №1058 передбачено, що для осіб, яким пенсія призначена до набрання чинності Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», крім тих, яким після набрання чинності зазначеним Законом здійснювався перерахунок пенсії з урахуванням заробітної плати за періоди страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії: збільшення пенсії, передбачене абзацом другим частини першої статті 28 цього Закону, встановлюється за кожний повний рік страхового стажу понад 25 років чоловікам і 20 років жінкам.

Під час розгляду справи судом встановлено, що пенсію позивачеві було призначено з 18.08.1984 року та, як встановлено з розрахунку «Перерахунок пенсії. Версія 1.6.38.1. Дата-час розрахунку:18.04.2019 14:48», копія якого міститься в матеріалах справи, доплата за понаднормовий стаж (ст.28 ч.1 абз.2) позивачеві встановлена за 16 років у розмірі 171,84грн.

Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 42 Закону №1058 тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 28 цього Закону. Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму.

Абзацом другим частини третьої статті 42 Закону №1058 передбачено, що з 1 січня 2016 року у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, а також у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати, визначеної законом про Державний бюджет України на відповідний рік, підвищується розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 28 цього Закону (крім пенсіонерів, які працюють (провадять діяльність, пов`язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування). Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму/мінімальної заробітної плати. Пенсіонерам, які працюють (провадять діяльність, пов`язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), після звільнення з роботи або припинення такої діяльності пенсія перераховується з урахуванням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність/мінімальної заробітної плати, визначених законом на дату звільнення з роботи або припинення такої діяльності.

Таким чином, перерахунок пенсії здійснюється у зв`язку із підвищенням розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, що відповідно до ст.42 Закону №1058 є обов`язковою підставою здійснення перерахунку пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у судових рішеннях у справах №345/1982/17 від 17.04.2018р. та №345/2340/17 від 14.05.2019р.

Положеннями ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» з 01 січня 2016 року встановлено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність в розмірі 1074 гривні, з 1 травня - 1130 гривень, з 1 грудня - 1247 гривень.

Також судом встановлено, що відповідно до графи «дата перерахунку, вік, ознака роботи» розрахунку «Перерахунок пенсії. Версія 1.6.38.1. Дата-час розрахунку:18.04.2019 14:48», копія якого міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 18.04.2019р., 89 р. 8 м. 0 дн., працює, а також в період з 01.03.2019р. 31.03.2019р. доплата за понаднормовий стаж (ст.28 ч.1 абз.2) позивачеві встановлена за 16 років у розмірі 171,84 грн.; за період з 01.04.2019р. -30.04.2019р. - 171,84грн., за період 01.05.2019р. - 30.06.2019р. - 171,84 грн., за період 01.07.2019р. - 30.11.2019р. - 171,84 грн., за період 01.12.2019р. довічно - 171,84 грн.

Таким чином, суд доходить висновку, що відповідач при здійсненні розрахунку розміру підвищення до пенсії за 16 років понаднормового стажу ОСОБА_1 за вищенаведений період використовував показник прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, станом на 1 січня 2016 року в розмірі 1074 гривні, обґрунтовуючи свої дії тим, що позивач є «працюючим пенсіонером».

Проте, як стверджує позивач, та в свою чергу не спростовано відповідачем, останній запис в трудовій книжці ОСОБА_1 від 10.11.1986р. «Уволена по собственному желанию, в связи с переходом на пенсию по достижению пенсионного возраста, ст. 38 КЗоТ УССР» (мовою оригіналу).

При цьому, суд враховує похилий вік позивача (91 рік), а також те, що відповідачем не надано суду будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 є працюючою особою.

Твердження відповідача про те, що всі пенсіонери, які проживають за межами України, вважаються «працюючими» пенсіонерами, є безпідставними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, в яких відсутнє відповідне застереження з цього приводу.

Відповідно до документів, що містяться в матеріалах справи, судом встановлено, що відповідач не здійснював перерахунок пенсії ОСОБА_1 в частині розміру підвищення за понаднормовий стаж останньої, у зв`язку із підвищенням розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Враховуючи вищевикладене, відповідач при розрахунку підвищення до пенсії за понаднормовий стаж ОСОБА_1 , як непрацюючій особі, повинен був керуватися саме нормами абзацу 2 частини 1 статті 28 та частини 3 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний період.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині щодо визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в нарахуванні та виплати позивачеві з 07.09.2018р. підвищення до пенсії за понаднормовий стаж з дня встановлення нових розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, є обґрунтованими.

Крім того, суд зауважує, що в рішенні від 31.07.2003р. у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008р.) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

За наведених обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в нарахуванні підвищення до пенсії за понаднормовий стаж з дня встановлення нових розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві з 07.09.2018р. підвищення до пенсії за понаднормовий стаж відповідно до вимог абзацу 2 частини 1 статті 28 та частини 3 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого законом України про Державний бюджет України на відповідний період.

Щодо іншої частини позовних вимог відносно виплати з 07.09.2018р. компенсації втрати частини доходу у зв`язку з затримкою з вини Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплати пенсії в повному розмірі, відповідно до норм статей 1, 2 і 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону №1058-ІV встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

У рішенні ЄСПЛ від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (пункт 70 цього рішення).

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Закону №1058-ІV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з частиною другою статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Так, питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III (далі Закон №2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 (далі - Порядок №159).

Статтею 1 Закону №2050-III передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону №2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.

З вищевикладеного слідує, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Згідно зі ст.3 Закону №2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

За змістом статті 4 Закону №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З аналізу норм Закону №2050-III та Порядку №159 слідує, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов:

1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії;

2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата);

3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання);

4) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців;

5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у даному випадку органом Пенсійного фонду України) добровільно чи на виконання судового рішення.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений цей платіж і коли, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Таким чином, оскільки відповідачем порушено строки виплати пенсії позивача за період з 07.09.2018р. по теперішній час, позивач має право на компенсацію втрати частини доходів.

Враховуючи викладені обставини справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що на підставі ч.1 ст.139 КАС України судові витрати зі сплати судового збору у сумі 840,80грн., понесені позивачем, підлягають відшкодуванню на користь останнього шляхом стягнення цієї суми коштів з Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись ст.ст.242-246,250,257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області (, місцезнаходження: вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, місцезнаходження: вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094) щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_3 ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , НОМЕР_4 ) підвищення до пенсії, як «дитині війни» з 07.09.2018р.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, місцезнаходження: вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094) щодо відмови в нарахуванні та виплати Шпринц ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , НОМЕР_4 ) підвищення до пенсії за понаднормовий стаж з дня встановлення нових розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 07.09.2018р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, місцезнаходження: вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094) нарахувати та виплатити Шпринц ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , НОМЕР_4 ) з 07.09.2018р. підвищення до пенсії, як «дитині війни», згідно з приписами ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з компенсацією втрати частини доходів.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, місцезнаходження: вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094) нарахувати та виплатити Шпринц ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , НОМЕР_4 ) з 07.09.2018р. підвищення до пенсії за понаднормовий стаж відповідно до вимог абзацу 2 частини 1 статті 28 та частини 3 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого законом України про Державний бюджет України на відповідний період, з компенсацією втрати частини доходів.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області (, місцезнаходження: вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , НОМЕР_4 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 840,80грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 10.07.2020 року.

Суддя О.М. Турова