Справа № 1.380.2019.005377
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2020-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.005377 пров. № А/857/5682/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Коваля Р.Й.,

Судової-Хомюк Н.М.,

секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Крутько О.В.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Львові 09 квітня 2020 року, повне судове рішення складено 14 квітня 2020 року, у справі №1.380.2019.005377 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В:

18.10.2019 ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, просила визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо не зарахування до спеціального стажу періоду навчання у Львівському державному інституті фізичної культури і роботи на посадах інструктора-методиста спортивного комплексу по боксу облради «Колос» та вихователя гуртожитку з правом ведення годин тренера-викладача СПТУ № 65 м. Москва; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років: період навчання у Львівському державному інституті фізичної культури з 01.09.1982 по 28.06.1986; роботу на посаді інструктора-методиста по роботі з дітьми спорткомплексу по боксу облради «Колос» з 04 серпня 1986 по 30.06.1987; роботу на посаді вихователя гуртожитку з правом ведення годин тренера-викладача СПТУ № 65 м. Москва з 29 лютого 1988 року по січень 1990 та з 01 липня 1990 року по 01 вересня 1991 року та зобов`язати призначити пенсію за вислугу років.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22.11.2019 закрито провадження у справі №1.380.2019.005377 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області в частині вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо не зарахування до спеціального стажу періоду роботи на посадах інструктора-методиста спортивного комплексу по боксу облради «Колос» та вихователя гуртожитку з правом ведення годин тренера-викладача СПТУ № 65 м. Москва та щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років: період роботи на посаді інструктора-методиста по роботі з дітьми спорткомплексу по боксу облради «Колос» з 04.08.1986 по 30.06.1987; період роботи на посаді вихователя гуртожитку з правом ведення годин тренера-викладача СПТУ № 65 м. Москва з 29.02.1988 по січень 1990 року та з 01.07.1990 по 01.09.1991.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2020 у справі №1.380.2019.005377 (пров. №А/857/541/20), скасовано ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22.11.2019 про закриття провадження у справі №1.380.2019.005377 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії та направлено справу №1.380.2019.005377 для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо не зарахування до спеціального стажу періоду роботи ОСОБА_1 на посадах інструктора-методиста по роботі з дітьми спорткомплексу по боксу облради «Колос» з 04 серпня 1986 року по 30 червня 1987 року та на посаді вихователя гуртожитку з правом ведення годин тренера-викладача СПТУ № 65 м. Москва з 29 лютого 1988 року по січень 1990 року та з 01 липня 1990 року по 01 вересня 1991 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років: - роботу на посаді інструктора-методиста по роботі з дітьми спорткомплексу по боксу облради «Колос» з 04 серпня 1986 року по 30 червня 1987 року; - роботу на посаді вихователя гуртожитку з правом ведення годин тренера-викладача СПТУ №65 м. Москва з 29 лютого 1988 року по січень 1990 року та з 01 липня 1990 року по 01 вересня 1991 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що на час роботи позивача у позашкільних дитячих установах робота на посадах інструктора-методиста по роботі з дітьми та вихователя гуртожитку підлягала зарахуванню в стаж за фахом (за спеціальністю), час роботи позивача на даних посадах не перевищує 1/3 стажу, необхідного для призначення пенсії. Суд першої інстанції дійшов висновку, що незважаючи на відсутність у Переліку № 909 посад, які позивач просить зарахувати їй до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, за наявності нечіткості та прогалин щодо захисту прав позивача у сфері пенсійного забезпечення слід віддати перевагу найбільш сприятливому для позивачки тлумаченню законодавства України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.05.2015 у справі №436/1167/13 зобов`язано управління Пенсійного фонду України в м.Бориславі Львівської області зарахувати до стажу роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугу років, роботу на посаді інструктора-методиста ДЮСШ Миколаївської облради ВДФСО профспілок з 01 липня 1987 року по 29 лютого 1988 року та на посаді вихователя гуртожитку з правом ведення годин тренера-викладача СПТУ № 65 м. Москва з січня по липень 1990 року. Скаржник вказує, що судом апеляційної інстанції у справі №436/1167/13 встановлено, що відповідно до постанови Ради Міністрів СРСР № 1397 від 17.12.1959 «Про пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я та сільського господарства», якою затверджено Перелік закладів, організацій і посад, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років, посада вихователя гуртожитку, на якій працювала позивачка у спірний період не передбачено, а тому у решті позивних вимог, зокрема щодо зарахування до стажу роботи для призначення пенсії за вислугу років періоду роботи інструктора-методиста спортивного комплексу по боксу облради «Колос» з 04.08.1986 по 30.06.1987, відмовлено за безпідставністю. Скаржник зазначає, що ні Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, ні Переліком установ, організацій і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим Постановою Ради Міністрів СРСР від 17.12.1959, посади вихователя гуртожитку СПТУ та інструктора-методиста по роботі з дітьми спорткомплексу не передбачені. Вказує, що судом першої інстанції не взяті до уваги листи-роз`яснення, надані Міністерством соціальної політики та Міністерством освіти і науки України.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що час роботи на посаді вихователя, відпрацьований у гуртожитку СПТУ, та інструктором-методистом у ДЮСШ Миколаївської облради ВДФСО повинні бути включені до стажу роботи за спеціальністю для призначення пенсії за вислугу років.

В судовому засіданні представники відповідача апеляційну скаргу підтримали, позивач та представник позивача щодо апеляційної скарги заперечили, просили залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) секретарем забезпечено фіксування судового засідання технічним засобом.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 2013 року зверталась до органів пенсійного фонду щодо призначення пенсії за вислугу років.

На заяву ОСОБА_1 від 19.07.2019 щодо обчислення спеціального стажу за 1986-1991 роки Бориславський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області надав відповідь від 31.07.2019 № 72/К-13/3 02.03-14, у якій повідомив, що до спеціального стажу роботи можливо зарахувати 22 роки 9 місяців 16 днів. Переліком установ, організацій і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 17.12.1959 № 1397, посади вихователя гуртожитку СПТУ та тренера-викладача професійно-технічних закладів не передбачені. Крім того, вказано, що відповідно до постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.05.2015 у справі №876/585/14 зобов`язано зарахувати до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, роботу на посаді інструктора-методиста ДЮСШ Миколаївської облради ВДФСО з 01 липня 1987 року по 29 лютого 1988 року (8 місяців) та на посаді вихователя гуртожитку з правом ведення годин тренера-викладача СПТУ № 65, м. Москва, з січня по липень 1990 року (6 місяців). Зазначає, що судом розглядались періоди робити позивача протягом 1986-1991, проте зобов`язано зарахувати до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років лише період з 01.07.1987 по 29.02.1988 (8 місяців) та з січня по липень 1990 (6 місяців).

Вважаючи вказану відмову протиправною, ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон №1058-IV), відповідно до пункту 16 розділу XV якого до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Статтею 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII, в редакції чинній на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, (далі - Закон №1788-XII) встановлено, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Згідно з статтею 52 Закону №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти.

Відповідно до пункту «е» частини 1 статті 55 Закону №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців.

Таким чином, виплата пенсії за вислугу років безпосередньо пов`язана з важким та шкідливим характером роботи, виконання якої може спричинити втрату професійної працездатності до досягнення загального пенсійного віку. Тому законодавець надав можливість окремим категоріям спеціалістів за своїм бажанням припинити таку роботу за наявності достатнього спеціального стажу та отримувати пенсію за вислугу років.

Згідно з положеннями статті 57 Закону України «Про освіту» від 05.09.2017 №2145- VIII держава забезпечує педагогічним і науково-педагогічним працівникам, зокрема правовий, соціальний, професійний захист.

Згідно з розрахунком стажу позивача Управлінням зараховано до спеціального стажу роботи позивача зараховано 22 роки 9 місяців 16 днів.

Відповідно до записів трудової книжки серії БТ НОМЕР_1 позивач з 04.08.1986 по 30.06.1987 працювала інструктором-методистом по роботі з дітьми спорткомплексу по боксу облради «Колос»; з 29.02.1988 по 01.09.1991 - вихователем гуртожитку з правом ведення годин тренера-викладача СПТУ № 65, м. Москва.

Так, відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, в редакції чинній на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, (далі - Порядок) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 20 Порядку у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Відповідно до довідки Миколаївської обласної ради професійних спілок від 17.09.2012 №04-29/-18 ОСОБА_1 дійсно працювала на посаді інструктора-методиста по роботі з дітьми КДЮСШ з боксу Миколаївської обласної ради ДСТ «Колос» з 4 серпня 1986 року (розпорядження № 157 від 04.08.1986 р.) по 30 червня 1987 року (розпорядження №129 від 30.06.1987) та на посаді інструктора методиста по роботі з дітьми КДЮСШ Миколаївської обласної ради ВДФСТ профспілок з 1 липня 1987 року (розпорядження №93 від 01.07.1987) по 29 лютого 1988 року (розпорядження № 36 від 29.02.1988). Ці організації були підвідомчі облпрофраді (а.с.123).

Згідно з даними архівних довідок ДКУ м. Москви «Центральний об`єднаний архів міста Москви» від 09.08.2019 № 03-959/19 та від 09.08.2019 № 03-959-19 ОСОБА_1 зарахована на посаду вихователя гуртожитку з 20 лютого 1988 року. ОСОБА_1 звільнено з посади вихователя гуртожитку у зв`язку з скороченням штату на підставі наказу №46-к від 11.03.1991. ОСОБА_1 нараховувалась заробітна плата з лютого 1988 по квітень 1991 з відрахуванням в соцстрах і ПФ. За 1988 рік є запис: «зарахована на посаду вихователя наказ №98 від 21.03.88 з 20.02.88», заробітна плата виплачувалась як вихователю з лютого по грудень 1988. За 1989 рік є запис: «наказ №98-к від 20.02.89, посада вихователя», заробітна плата виплачувалась як вихователю з лютого по грудень 1989. За 1990 рік є запис: «наказ №98-к від 20.02.89, посада вихователя», заробітна плата виплачувалась як вихователю з лютого по грудень 1990. За 1991 рік заробітна плата виплачувалась як вихователю з січня по лютий 1991. Розрахунок заробітної плати провожився з педагогічних годин (а.с.21-22).

Відповідно до статті 5 Закону Української РСР «Про народну освіту» від 28.06.1974 №2778-VIII, чинного в спірний період роботи позивача, система народної освіти в Українській РСР включає: дошкільне виховання; загальну середню освіту; позашкільне виховання; професійно-технічну освіту; середню спеціальну освіту; вищу освіту.

Згідно з статтею 41 вказаного Закону з метою всебічного розвитку здібностей і нахилів учнів, виховання громадської активності, інтересу до праці, науки, техніки, мистецтва, спорту, військової справи, а також для організації культурного відпочинку і зміцнення їх здоров`я державні підприємства, установи і організації, колгоспи, інші кооперативні, профспілкові, комсомольські та інші громадські організації створюють палаци і будинки піонерів, станції юних техніків, юних натуралістів, юних туристів, дитячі бібліотеки, спортивні, художні, музичні школи, піонерські табори та інші позашкільні заклади.

Професійно-технічні навчальні заклади є основною школою професійно-технічної освіти молоді і формування гідного поповнення робітничого класу (стаття 42 Закону Української РСР «Про народну освіту»).

Згідно з статтею 67 Закону Української РСР «Про народну освіту» до роботи в дитячих дошкільних і позашкільних закладах, у загальноосвітніх школах, професійно-технічних, середніх спеціальних і вищих навчальних закладах як учителі, вихователі, викладачі, майстри виробничого навчання та інші педагогічні працівники допускаються особи, що мають відповідну освіту і професійну підготовку.

З 26.06.1991 введено в дію Закон Української РСР «Про освіту» від 23.05.1991 №1060-XII відповідно до статті 25 якого в Українській РСР встановлюється єдина структура системи освіти, що включає: дошкільне виховання; загальну середню освіту; професійну освіту; вищу освіту; післядипломну підготовку (стажування, клінічна ординатура тощо); аспірантуру; докторантуру; підвищення кваліфікації, перепідготовку кадрів; позашкільне навчання і виховання; самоосвіту.

Професійно-технічне училище вказаним законом віднесено до професійних навчально-виховних закладів (стаття 32).

Згідно з Положенням про дитячо-юнацьку спортивну школу, затвердженим Комітетом з фізичної культури і спорту при Раді Міністрів СРСР, Всесоюзною центральною радою професійних спілок та Міністерством освіти СРСР (протокол №10 від 03.10.1977), дитячо-юнацькі спортивні школи відкриваються в системі Міністерства освіти СРСР.

Відповідно до Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року №208, для проведення політико-виховної, культурно-масової і фізкультурно-оздоровчої роботи з мешканцями адміністрація підприємства, установи, організації за погодженням з профспілковим комітетом і комітетом комсомолу призначає вихователя, визначає його обов`язки та режим роботи. Вихователями призначаються переважно особи, які мають педагогічну освіту або практичний досвід педагогічної чи політико-виховної роботи.

Згідно з положеннями Постанови Ради Міністрів СРСР від 17 грудня 1959 року №1397 «Про пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я та сільського господарства», яка була чинною у досліджуваний період роботи позивача, пенсії за вислугу років призначаються працівникам освіти та охорони здоров`я згідно з Переліком установ, організацій та посад згідно з Положенням: вчителям та іншим працівникам освіти - при стажі роботи за фахом не менше 25 років; лікарям та іншим працівникам охорони здоров`я - при стажі роботи за фахом не менше 25 років в сільській місцевості і селищах міського типу (робітничих селищах) і не менше 30 років в містах.

Таким чином, при обчисленні стажу роботи за спеціальністю розрізняють: роботу, що дає право на пенсію за Переліком установ, організацій та посад, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років (далі Перелік), додаток до Постанови Ради Міністрів СРСР від 17 грудня 1959 року №1397; роботу і інші види діяльності, що підлягають заліку в стаж за фахом при певних умовах відповідно до Положення про порядок обчислення стажу для призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти та охорони здоров`я (далі Положення), затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 17 грудня 1959 року №1397.

Відповідно до пункту 3 Розділу 1 Переліку право на пенсію за вислугу років мають викладачі та вчителі навчальних закладів системи трудових резервів, шкіл та училищ професійно-технічної освіти інших систем (крім вищих навчальних закладів).

У Примітках до вказаного Переліку зазначено, що робота за спеціальністю в закладах, організаціях та на посадах, передбачених Переліком, дає право на пенсію незалежно від відомчої підвідомчості закладу чи організації.

Згідно з підпунктом «д» пункту 1 Положення вчителям, лікарям та іншим працівникам освіти і охорони здоров`я до стажу роботи за спеціальністю, крім роботи в установах, організаціях і посадах, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються: методична, науково-методична та навчально-методична робота в школах і середніх спеціальних навчальних закладах, навчальних, педагогічних, навчально-методичних, методичних і науково-методичних кабінетах, станціях і бюро.

Пунктом 2 Положення встановлено, що до стажу роботи вчителів та інших працівників освіти, крім роботи, зазначеної в пункті 1 цього Положення, зараховуються: робота за фахом в технікумах, комвузах, робітфаках, профшколах і радпартшколі, в школах, училищах та на курсах професійного та професійно-технічної освіти, в школах малограмотних і пунктах ліквідації неписьменності і малограмотність, у позашкільних дитячих установах і в дитячих кімнатах; робота на керівних, інструктивних та інспекторських посадах в установах, органах і організаціях народного, професійної та професійно-технічної освіти, а також на керівних, інструктивних та інспекторських посадах в профспілці, що об`єднує працівників освіти.

Відповідно до пункту 4 Положення час роботи, зазначеної в пунктах 1, 2 і 3 цього Положення, зараховується до стажу роботи за спеціальністю при умові, якщо не менше 2/3 стажу, необхідного для призначення пенсії відповідно до цієї постанови, доводиться на роботу в установах, організаціях і посадах, робота в яких дає право на цю пенсію.

Відповідно до затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року №963 Переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників посади вчителів, викладачів всіх спеціальностей, інструкторів фізкультури, методистів відносяться до категорії педагогічних працівників. Постанова Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року №963 прийнята пізніше Постанови Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909, розширює перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників та не суперечить статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до примітки 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота па яких дає право на пенсію за вислугу років», робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 01 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

Згідно з пунктом 2 Порядку виплати надбавок за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2001 року №78, до стажу педагогічної роботи для виплати надбавки за вислугу років педагогічних та науково-педагогічних працівників (далі - стаж педагогічної роботи) зараховується час роботи на посадах, передбачених переліком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 р. №963, а також час роботи у спортивних школах усіх типів на посадах, зокрема, інструкторів-методистів. До стажу педагогічної роботи зараховується робота на відповідних посадах у закладах освіти СРСР.

Так, інструктор-методист дитячо-юнацької спортивної школи є працівником галузі фізичної культури і спорту, який має право на надбавку за вислугу років на умовах, визначених Порядком виплати щомісячної надбавки за вислугу років окремим категоріям працівників спортивних шкіл усіх типів та спеціалізованих навчальних закладів спортивного профілю, затвердженим наказом Держкомспорту від 29.12.2002 № 2850.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що на час роботи позивача у позашкільних дитячих установах робота на посадах інструктора-методиста по роботі з дітьми та вихователя гуртожитку підлягала зарахуванню в стаж за фахом (за спеціальністю).

Надаючи правову оцінку аргументам скаржника про відсутність посад вихователя гуртожитку СПТУ та інструктора-методиста по роботі з дітьми спорткомплексу у Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого Постанови Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909, та у Переліку установ, організацій і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим Постановою Ради Міністрів СРСР від 17.12.1959, то суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Конституційний Суд України у пункті 3.4 Рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).

Конституційне та законодавче регулювання захисту прав і свобод людини узгоджується із міжнародно-правовими актами, а саме Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка в силу приписів частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами разом з Конвенцією як джерело права, тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи (рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»)

З огляду на проаналізовані норми законодавства, враховуючи наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення викладачів у позашкільних закладах освіти, визначених у Конвенції, а також з метою реалізації положень статті 46 Конституції України щодо недопущення обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що, незважаючи на відсутність у Переліку № 909 посад, які позивач просить зарахувати їй до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, за наявності нечіткості та прогалин щодо захисту прав позивача у сфері пенсійного забезпечення слід віддати перевагу найбільш сприятливому для позивачки тлумаченню законодавства України.

Щодо покликань скаржника на судові рішення у справі №436/1167/13, то Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 28 січня 2020 року у справі №1.380.2019.005377 (пров. № А/857/541/20), яка набрала законної сили, зазначив, що спір у цій справі виник з інших фактичних підстав, а саме відмови у задоволенні звернення позивачки про призначення пенсії за вислугу років від 19.07.2019, яка серед іншого просила врахувати при призначенні пенсії за вислугу років період навчання у Львівському державному інституті фізичної культури з 01.09.1982 по 28.06.1986, а спір у справі №438/1167/13а виник щодо відмови у задоволенні іншого звернення позивачки про призначення пенсії за вислугу років від 08 травня 2013 року, де ця вимога висловлена не була. Тому, на думку суду апеляційної інстанції, спір у цій справі не може вважатися тотожним спору у справі № 438/1167/13а.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені, однак спростування належними і допустимими доказами обставин, встановлених іншим судом у судовому рішенні, не порушує принципу верховенства права та правової визначеності як елемента верховенства права. Подані в такому випадку докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами визначеними процесуальним законодавством.

Щодо покликання скаржника на листи-роз`яснення, надані Міністерством соціальної політики та Міністерством освіти і науки України, то суд апеляційної інстанції зазначає, що листи міністерств, інших органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами у розумінні статті 117 Конституції України, а отже не є джерелом права відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності відмови відповідача зарахувати позивачу спірні періоди роботи до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року у справі №1.380.2019.005377 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Р. Й. Коваль
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 15.07.2020 згідно з ч.3 ст.321 КАС України