Справа № 120/2523/20-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 липня 2020 р. Справа № 120/2523/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Поліщук І.М.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що 26.05.2020 вона звернулась до відповідача із запитом на отримання публічної інформації в якому, окрім іншого, просила надати копії документів, отриманих Управлінням Держпраці у Вінницькій області від Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, а також їх посадових та службових осіб за період з 01.04.2020 по 26.05.2020.

Разом із тим, у відповідь на запит відповідач відмовив в наданні зазначених документів, зазначивши, що він не являється розпорядником запитуваної інофрмації.

Не погодившись із такою відмовою, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 17.06.2020 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (ст. 263 КАС України).

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення даного адміністративного позову. Зокрема зазначає, що позивач просила надати їй копії усіх документів, отриманих від Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації. Таким чином, оскільки позивач вимагала надання копій документів, а не інформації, тому відповідач діяв у межах та спосіб, що передбачений чинним законодавством.

15.07.2020 позивачем подано відповідь на відзив, в якій вона зазначає, що підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що 26.05.2020 позивач звернулась до відповідача із запитом на отримання публічної інформації в пункті 1 якого просила надати копії документів, отриманих Управлінням Держпраці у Вінницькій області від Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, а також їх посадових та службових осіб за період з 01.04.2020 по 26.05.2020.

Разом із тим, у відповідь на даний запит, відповідач листом від 29.05.2020 №03-вих/18-07 відмовив в наданні зазначених документів, зазначивши, що він не являється розпорядником документів, які надійшли на адресу Управління Держпраці у Вінницькій області від Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, а також їх посадових та службових осіб.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначено Законом України "Про доступ до публічної інформації".

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації", публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

За цим визначенням можна виокремити такі ознаки публічної інформації: 1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством; 2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація; 3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації; 4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків; 5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень. У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації", доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (частини 1 та 2 статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації").

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації", суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків.

Крім того, п. 1 ч. 3 ст. 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані, зокрема, надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом.

Приписами ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

В даному ж випадку, як уже було встановлено судом вище, 26.05.2020 позивач звернулась до відповідача із запитом на отримання публічної інформації в пункті 1 якого просила надати копії документів, отриманих Управлінням Держпраці у Вінницькій області від Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, а також їх посадових та службових осіб за період з 01.04.2020 по 26.05.2020.

Разом із тим, у відповідь на даний запит, відповідач відмовив в наданні зазначених документів, зазначивши, що він не являється розпорядником документів, які надійшли на адресу Управління Держпраці у Вінницькій області від Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, а також їх посадових та службових осіб.

В той же час, наведені відповідачем підстави для відмови у наданні запитуваної інформації, на думку суду, є необґрунтованими, адже запитувані документи були у розпорядженні Управління Держпраці у Вінницькій області.

До того ж, відповідні документи, які, як слідує із матеріалів справи, пов`язані із проведенням розслідування нещасного випадку, що стався із позивачем, були отримані Управлінням Держпраці у Вінницькій області, як суб`єктом владних повноважень, який у відповідності до Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 №337, наділений певними повноваженнями в процесі проведення такого розслідування.

Із наведеного слідує висновок, що запитувані позивачем документи були отримані Управлінням Держпраці у Вінницькій області в процесі виконання ним своїх обов`язків (повноважень), передбачених чинним законодавством.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у відповідача були відсутні підстави для відмови у наданні позивачу запитуваних нею документів.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності відповідач, яка полягає у ненаданні запитуваної позивачем інформації, на думку суду, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, положеннями п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

З огляду на викладене, а також враховуючи встановлені вище обставини, суд приходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 запитувані нею документи.

Що ж до вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 5000 грн., то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

В даному ж випадку, в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн. задоволенню не підлягають.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, про наявність підстав для часткового задоволення даного адміністративного позову.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 371 КАС України, що негайно також виконуються рішення суду, прийняті в адміністративних справах, визначених пунктами 1, 5 частини першої статті 263, пунктами 1-4 частини першої статті 283 цього Кодексу.

При цьому, положеннями п. 1 ч. 1 ст. 263 КАС України визначено, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.

Враховуючи наведені вище положення, а також враховуючи характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку про наявність підстав для звернення даного судового рішення до негайного виконання, у відповідності до положень ч. 1 ст. 371 КАС України, в частині вимог зобов`язального характеру.

В той же час, вирішуючи питання щодо стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 5000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до частин 1 та 2 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат.

Зокрема, згідно частини 3 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частин 4 та 5 ст. 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Надаючи оцінку письмовим доказам, суд наголошує, що на підставі п. 2 ч. 3 ст. 134 КАС України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

З аналізу наведених правових норм можна дійти висновку, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації сторін, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інші витрати, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 у справі №815/4300/17, від 11.04.2018 у справі №814/698/16.

В даному ж випадку, на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу адвоката до матеріалів справи додано Договір про надання правничої допомоги №0610/2 від 09.06.2020, квитанцію до прибуткового касового ордеру №2 від 11.06.2020, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом від 11.06.2020.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №2 від 11.06.2020 позивачем сплачено адвокату гонорар в сумі 5000 грн.

При цьому, суд звертає увагу на положення ч. 6 та ч. 7 ст. 134 КАС України відповідно до яких, визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В даному ж випадку, відповідачем клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не заявлялось.

До того ж, відповідач не скористався можливістю згідно ст. 134 КАС України довести неспівмірність заявлених вимог та не подав до суду жодних заяв та доказів на спростування заяви позивача про витрати на професійну правничу допомогу.

Таким чином, підстави для сумніву в доведеності позивачем факту понесених ним витрат на правничу допомогу у суду відсутні.

З огляду на викладене, суд вважає, що розмір витрат по даній справі на професійну правничу допомогу є співмірним зі складністю справи, наданими послугами адвоката, їх обсягом та витраченим на них часом, тому, приходить до висновку про необхідність стягнення витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 5000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Крім того, у відповідності до положень ч. 1 ст. 139 КАС України, на користь позивача також підлягають стягненню понесені ним витрати зі сплати судового збору в сумі 840,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90,94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Держпраці у Вінницькій області, яка полягає у не надані ОСОБА_1 запитуваної інформації в частині документів, отриманих Управлінням Держпраці у Вінницькій області від Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, а також їх посадових та службових осіб за період з 01.04.2020 по 26.05.2020.

Зобов`язати Управління Держпраці у Вінницькій області надати ОСОБА_1 документи, отримані Управлінням Держпраці у Вінницькій області від Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, а також їх посадових та службових осіб за період з 01.04.2020 по 26.05.2020.

В решті позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду в частині зобов`язання Управління Держпраці у Вінницькій області надати документи допустити до негайного виконання.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на правову допомогу адвоката в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Вінницькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати зі сплати судового збору в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 40 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 );

Управління Держпраці у Вінницькій області (вул. Магістратська, 37, м. Вінниця, ).

Повний текст рішення складено 17.07.2020.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна