Справа № 200/4823/20-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року справа №200/4823/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., секретаря судового засідання Ашумова Т.Е., за участю представника відповідача Григорян Г.Ю., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 р. (повний текст рішення складено та підписано 26 травня 2020 року у м. Слов`янськ) у справі № 200/4823/20-а (головуючий І інстанції суддя Мозговая Н.А.) за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання незаконною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 14 травня 2020 року звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до відповідача щодо визнання незаконною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Григорян Г.Ю. про закінчення виконавчого провадження № 60370713 від 11.03.2020 року та зобов`язання відповідача відновити виконавче провадження № 60370713 (а.с. 1-2).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року у справі № 200/4823/20-а адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Григорян Г.Ю. про закінчення виконавчого провадження № 60370713 від 11.03.2020 року.

У задоволенні решти частини позовних вимог - відмовлено.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 20-23).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні адміністративного позову.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебував виконавчий лист № 200/7224/19-а, виданий Донецьким окружним адміністративним судом 26.09.2019 року про зобов`язання Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області сплатити ОСОБА_1 заборгованість з виплати пенсії за період з 01.11.2017 року по 31.08.2018 року в розмірі 79 184 грн.

22.10.2019 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження АСВП № 60370713.

20.11.2019 року від пенсійного органу надійшов лист, в якому боржник повідомив, що вказане рішення суду від 26.09.2019 року відпрацьовано управлінням в добровільному порядку та ОСОБА_1 нарахована сума заборгованості за період з 01.11.2017 року по 31.08.2018 року, яка становить 79 184, 40 грн. Виплата заборгованості за період з 01.11.2017 року по 31.08.2018 року в сумі 79 184, 40 грн. планується у майбутніх періодах після надходження асигнувань. Управління не є розпорядником коштів. Фінансування пенсійних виплат здійснюється централізовано на підставі сформованої територіальним управлінням розрахункової потреби на фінансування пенсійних виплат, надісланої до Головного УПФУ. Сума заборгованості у розмірі 79 184, 40 грн. обліковується на особовому рахунку пенсіонера ОСОБА_1 , а виплата буде здійснена в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що виплата пенсії не проведена у зв`язку з відсутністю фінансування, застосування заходів, визначених ст.ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, винесення штрафу, є неможливим.

Відповідач з огляду на те, що органами виконавчої служби вжито усіх заходів примусового характеру, 11.03.2020 року на адресу Центрального відділу поліції Національної поліції в Донецькій області надіслав повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення у порядку ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 382 Кримінального кодексу України.

Керуючись вимогами п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», 11.03.2020 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, копія якої в порядку передбаченому ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» скеровано сторонам виконавчого провадження.

Таким чином відповідач вважає, що постанова про закінчення виконавчого провадження винесена у відповідності до норм чинного законодавства.

Представник апелянта підтримала доводи апеляційної скарги і наполягала на її задоволенні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду не було оскаржено.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2019 року у справі № 200/7224/19-а визнано протиправними дії Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (; 87548, Донецька область, м.Маріуполь, вул. Зелінського, буд. 27а) щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) з 01.11.2017 року по 31.08.2018 року, зобов`язано Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (; 87548, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Зелінського, буд. 27а) сплатити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) заборгованість з виплати пенсії за період з 01.11.2017 року по 31.08.2018 року в розмірі 79184 (сімдесят дев`ять тисяч сто вісімдесят чотири) грн. 00 копійок. Звернуто до негайного виконання рішення суду в частині виплати ОСОБА_1 пенсії за один місяць (а.с. 64-68).

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Григорян Г.Ю. від 22.10.2019 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 200/7224/19-а від 26.09.2019 року, виданого Донецьким окружним адміністративним судом про зобов`язання Маріупольського об`єднаного управління ПФУ Донецької області сплатити ОСОБА_1 заборгованість з виплати пенсії за період з 01.11.2017 року по 31.08.2018 року у розмірі 79184,00 грн. (а.с.8).

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечень примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Григорян Г.Ю. від 11.03.2020 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 200/7224/19-а від 26.09.2019 року. Ця постанова прийнята на підставі п.11 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», враховуючи те, що державним виконавцем вжито всіх заходів, передбачених ст.ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.12).

Спірним питанням цієї справи є правомірність дій відповідача щодо прийняття постанови від 11.03.2020 року у виконавчому провадженні ВП № 60370713 про закінчення виконавчого провадження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) є сукупністю дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За вимогами статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404) серед основних засад здійснення виконавчого провадження законодавець визначає верховенство права та обов`язковість виконання рішень.

Статтею 3 Закону № 1404-VIII визначено перелік документів, що підлягають примусовому виконанню, до яких належать і виконавчі листи, що видаються судами.

Виконавець відповідно до частини 1 статті 18 Закону № 1404-VIII зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 4 ст. 19 Закону № 1404-VIII встановлено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Пунктом 11 ч.1 ст. 39 Закону № 1404-VIII обумовлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

У відповідності до ст. 63 Закону № 1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

Статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Приписами абз. 3 ч. 3 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" занотовано, що у разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Матеріалами справи підтверджено, що постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Григорян Г.Ю. від 22.10.2019 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 200/7224/19-а від 26.09.2019 року, виданого Донецьким окружним адміністративним судом про зобов`язання Маріупольського об`єднаного управління ПФУ Донецької області сплатити ОСОБА_1 заборгованість з виплати пенсії за період з 01.11.2017 року по 31.08.2018 року у розмірі 79184,00 грн.

У постанові про відкриття провадження від 22.10.2019 року боржника Маріупольське об`єднане управління Пенсійного Фонду України Донецької області повідомлено про необхідність виконання рішення суду протягом 10 робочих днів (а.с.8).

З відповіді на звернення позивача від 02.04.2020 року № 9101/Г-2025/02.3Д вбачається, що в рамках виконавчого провадження вчинено наступне.

20.11.2019 року на адресу відділу надійшов лист Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України Донецької області, в якому боржник повідомив, що рішення суду від 26.09.2019 року відпрацьовано, ОСОБА_1 нарахована сума заборгованості за період з 01.11.2017 року по 31.08.2018 року, яка становить 79184,40 грн. Сума заборгованості у розмірі 79184,40 грн. обліковується на особовому рахунку ОСОБА_1 , а виплата буд здійснена в порядку, визначеному КМУ. Виплата пенсії не проведена у зв`язку з відсутністю фінансування, застосування заходів, визначених ст.ст.63,75 Закону України «про виконавче провадження», зокрема, винесення постанови про накладення штрафу, є неможливим.

Суд апеляційної інстанції відзначає і той факт, що сума виплат в розмірі 79184,00 грн. була встановлена судовим рішенням від 10.07.2019 року і зазначена у виконавчому листі, тому ніякого відпрацювання по суті боржник за виконавчим листом не здійснював.

Органами виконавчої служби в постанові від 11.03.2020 року про закінчення виконавчого провадження вказано, що відповідачем вжито усіх заходів примусового характеру та 11.03.2020 року Центрального відділу поліції Національної поліції в Донецькій області надіслано повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення у порядку ст.75 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 382 КК України (а.с. 9).

Однак, доказів на підтвердження того, що дійсно виконавчою службою вживалися передбачені законодавцем заходи щодо невиконання боржником судового рішення, до матеріалів справи не надано. При апеляційному розгляді представник апелянта не заперечував, що штрафи на боржника у зв`язку з невиконанням судового рішення не накладалися, попередження не застосовувалось.

За правилами ч. 1 статті 18 Закону України № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець згідно з п. 1 ч. 2 статті 18 Закону України № 1404-VIII зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

При цьому суд звертає увагу, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Варто також зауважити, що у справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (до прикладу справа «Сук проти України»).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

Виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що, приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», рішення відповідача є таким, що не ґрунтується на вимогах закону, оскільки рішення суду фактично в повному обсязі не виконано.

Суд звертає увагу на те, що згідно ч. 3 ст. 33 Закону України "Про виконавче провадження", за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

За таких обставин позовні вимоги в частині визнання незаконною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Григорян Г.Ю. про закінчення виконавчого провадження № 60370713 від 11.03.2020 задоволені судом першої інстанції правомірно.

Згідно приписів ч.ч. 1 та 2 ст. 77 КАСУ кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У відповідності до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За статтею 90 КАСУ суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності

Апелянтом суду не наведено інших доводів, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо посилання апелянта на порушення судом норм процесуального права, суд зазначає, що згідно ч. 2 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статями 272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 р. - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 р. у справі № 200/4823/20-а - залишити без змін

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повне судове рішення складено 15 липня 2020 року.

Колегія суддів Г.М. Міронова

Т.Г. Арабей

І.В. Геращенко