Справа № 640/18643/18
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2020-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ГУ ДФС у м. Києві звернулося до суду з позовом до ТОВ «Агрофлексгруп 2015», ТОВ «Мотор» про визнання недійсним правочину, укладеного між ТОВ «Агрофлексгруп 2015» та ТОВ «Мотор», за результатами якого складено податкові накладні від 21 жовтня 2016 року №112, від 19 жовтня 2016 року №103, від 19 жовтня 2016 року, від 29 жовтня 2016 року, №128, від 27 вересня 2016 року №164, від 12 серпня 2016 року №107, від 04 серпня 2016 року №76 та від 07 липня 2016 року №23.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що обставини, на які посилається позивач, не є безумовним та достатнім доказом нікчемності (недійсності) правочину, укладеного між ТОВ «Агрофлексгруп 2015» та ТОВ «Мотор», як такого, що завідомо суперечить інтересам держави.

Постановою Верховного Суду від 14 лютого 2020 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2019 року у цій справі скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Справа розглядалась судом касаційної інстанції в порядку письмового провадження. При ухваленні постанови у цій справі, мною було висловлено окрему думку.

Матеріали адміністративної справи для написання окремої думку мені були передані 17 липня 2020 року.

Вважаю, що суд касаційної інстанції помилково скасував обґрунтовані рішення судів попередніх інстанцій та направив справу на новий розгляд з огляду на таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із положеннями п.п.14.1.185, 14.1.191 п.14.1. ст.14 ПК України, постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.

Відповідно до п.п.20.1.30 п.20.1. ст.20 ПК України, контролюючі органи мають право звертатися до суду, у тому числі, подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Згідно із п.201.1 ст.201, п.187.1 ст.187 ПК України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Відповідно до п.201.7 ст.201 ПК України, податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

П.201.10 ст.201 цього Кодексу визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини 3 цієї статті - якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, спірні правочини можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи або прокурора, та лише після встановлення недійсності правочину застосовуються правові наслідки недійсного правочину, які передбачені статтею 228 ЦК України та статтею 208 ГК України.

Правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, а саме: у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Аналогічні приписи містяться в частині першій статті 208 ГК України, зокрема, якщо господарське зобов`язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов`язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов`язанням, а у разі виконання зобов`язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

З урахуванням викладеного, вважаю, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що право органу державної фіскальної служби самостійно визнавати нікчемними правочини законом не передбачено.

Підстави нікчемності правочину встановлюються законом, а встановлення актом перевірки нікчемності правочину знаходиться за межами компетенції податкового органу, не належить до функції контролю дотримання платниками податків податкового законодавства. Не вимагається визнання такого договору і в суді. За наявності відповідних обставин предметом розгляду та дослідження є податкові наслідки вчинення відповідних дій без урахування наявності цивільно-правового договору та реальність господарських операцій, як підстава виникнення права на формування платником податку своїх даних податкового обліку.

Вказана позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 2 квітня 2019 року у справі №2а-3925/12/2170.

Крім цього, Верховний Суд неодноразово висловлював правовий висновок, відповідно до якого навіть факт наявності вироків, ухвалених на підставі угод у кримінальному провадженні, не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого є нагальна необхідність перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій із урахуванням обставин, встановлених у вироках, які набрали законної сили.

Так, Верховний суд у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №808/2459/17 вказав, що під час розгляду справи суд повинен враховувати зміст вироку за статтею 205 КК України, оскільки сам факт наявності вироків, ухвалених на підставі угод у кримінальному провадженні, не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого є нагальна необхідність перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій, з врахуванням обставин, встановлених у вироках, які набрали законної сили.

Отже, не є належним доказом на підтвердження позовних вимог вирок Вишгородського районного суду Київської області від 8 серпня 2018 року стосовно директора ТОВ «Агрофлексгруп 2015» ОСОБА_1 , з якого вбачається, що предметом дослідження кримінальної справи були лише обставини придбання ОСОБА_1 юридичної особи ТОВ «Агрофлексгруп 2015», а також обставини подання для проведення такої реєстрації документів, які містять завідомо неправдиві відомості, вчинення же оспорюваного правочину з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, та обставини його укладення і подальшого виконання ТОВ «Агрофлексгруп 2015» та ТОВ «МОТОР» під час розгляду кримінальної справи не досліджувалися.

Крім того, суд не може робити висновок про нереальність господарських операцій підприємства з контрагентами на підставі вироку, якщо в останньому немає жодних обставин, «що підтверджували б факт безтоварності спірних господарських операцій» (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі №826/1571/16).

З урахуванням викладеного погоджуюсь із висновком судів першої та апеляційної інстанцій щодо необґрунтованості позовних вимог та вважаю, що касаційну скаргу ГУ ДФС у м. Києві необхідно залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - залишити без змін.

Суддя О.В. Білоус