Справа № 440/3441/20
Суддя: Н.І. Слободянюк
Дата ухвалення: 2020-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року м. ПолтаваСправа № 440/3441/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Слободянюк Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання незаконною та скасування постанови, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 /далі позивач, ОСОБА_1 / звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) /далі відповідач/ про:

- визнання незаконною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Ніколенка С.В. від 19 березня 2020 року про закінчення виконавчого провадження ВП №60716893;

- стягнення з Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) на користь ОСОБА_1 11400,00 грн відшкодування за заподіяну моральну шкоду /а.с. 1-5/.

Позов обґрунтований тим, що постанова про закінчення виконавчого провадження №60716893 від 19 березня 2020 року, яка винесена державним виконавцем на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", є неправомірною та підлягає скасуванню, адже рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року у справі №440/466/19 не виконано органом пенсійного фонду у повному обсязі, зокрема не виплачено нараховану у сумі 35898,43 грн компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії. Відтак, має місце неповне виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року у справі №440/466/19 та порушення прав і свобод людини, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 1 Першого Протоколу до вказаної Конвенції. У зв`язку з винесенням відповідачем постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №60716893 від 19 березня 2020 року позивачу завдано моральних страждань, а тому наявні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди у сумі 11400,00 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, а також витребувано докази.

Відповідач позов не визнав та у відзиві на позовну заяву /а.с.59-61/ зазначив, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року у справі №440/466/19 не виконано органом пенсійного фонду у повному обсязі, зокрема не виплачено нараховану компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії у загальній сумі 35898,43 грн. Постановами від 05 лютого 2020 року та від 24 лютого 2020 року державним виконавцем накладено штраф на боржника у розмірі 5100,00 грн та у розмірі 10200,00 грн відповідно, а також направлено до правоохоронного органу повідомлення про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами боржника №02.1/7686 від 12 березня 2020 року. Враховуючи вжиття державним виконавцем всіх дій для виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року у справі №440/466/19, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", у державного виконавця були наявні підстави для закінчення виконавчого провадження №60716893 відповідно до частини третьої статті 63 та пункту 11 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження".

У поясненнях на позовну заяву /а.с. 38-39/ Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зазначило, що з метою виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року у справі №440/466/19 ним здійснено нарахування компенсації втрати частини доходів у загальній сумі 35898,43 грн, проте виплата такої суми буде здійснена у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року №649, який передбачає реєстрацію рішення суду в підсистемі Реєстр судових рішень Інтегрованої комплексної інформаційної системи Пенсійного фонду України за №51524. Таким чином, ГУ ПФУ в Полтавській області вчинено всі можливі та залежні від нього дії в межах своїх повноважень для виконання судового рішення.

Справу розглянуто судом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до пункту 10 частини шостої статті 12, частини другої статті 257, статті 262 та частини четвертої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі приписів частини четвертої статті 229 КАС України.

Дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.

04 жовтня 2019 року Полтавським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №440/466/19 /а.с.9/, згідно якого Полтавський окружний адміністративний суд, розглянувши 10 квітня 2019 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, постановив зобов`язати Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області (ідентифікаційний код 40367050, вул. Велика набережна, 9, м. Кременчук, Полтавська область, 39630) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) компенсацію втрати частини доходів за період з 24 лютого 2014 року по 22 листопада 2017 року у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована та виплачена на підставі постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2011 року у справі №1615/2а-4613/11.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2019 року у справі №440/466/19 /а.с. 10-12/ замінено боржника у виконавчому листі №440/466/19, виданому Полтавським окружним адміністративним судом 04 жовтня 2019 року, а саме: Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області на його правонаступника: Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (ідентифікаційний код 13967927, вул. Соборності 66, м. Полтава, 36014).

26 листопада 2019 року від ОСОБА_1 до ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області надійшла заява вх. № 02330-8886 /а.с.49/, в якій він просив прийняти до виконання та відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №440/466/19, виданого Полтавським окружним адміністративним судом 04 жовтня 2019 року.

27 листопада 2019 року старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області Ніколенком Станіславом Васильовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60716893 на підставі виконавчого листа №440/466/19, виданого Полтавським окружним адміністративним судом 04 жовтня 2019 року /а.с. 13, 50-51/, пунктом 2 якої зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №796/3.12 від 18 грудня 2019 року /а.с.51-зворот - 52/ повідомлено Відділ ПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області про те, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року у справі №440/466/19 виконано та факт нарахування ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів в розмірі 35898,43 грн за період з 24 лютого 2014 року по 22 листопада 2017 року підтверджується протоколом управління з питань виплати пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, що додається.

05 лютого 2020 року старшим державним виконавцем ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Ніколенком Станіславом Васильовичем винесено постанову про накладення штрафу ВП №60716893 /а.с.53-54/, якою за невиконання рішення суду накладено на боржника, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, штраф у розмірі 5100,00 грн та зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.

24 лютого 2020 року старшим державним виконавцем ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Ніколенком Станіславом Васильовичем винесено постанову про накладення штрафу ВП №60716893 /а.с.55/, якою за невиконання рішення суду накладено на боржника, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, штраф у розмірі 10200,00 грн та зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.

Старшим державним виконавцем ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Ніколенком Станіславом Васильовичем до Головного управління Національної поліції в Полтавській області надіслано повідомлення про вчинення кримінального правопорушення №60716893 (вих.№02.1/7686 від 12 березня 2020 року) /а.с.56/.

19 березня 2020 року старшим державним виконавцем ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Ніколенком Станіславом Васильовичем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 60716893 /а.с. 57-58/, якою виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №440/466/19, виданого Полтавським окружним адміністративним судом 04 жовтня 2019 року, закінчено на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" .

Не погодившись з постановою закінчення виконавчого провадження ВП №60716893 від 19 березня 2020 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, викладеним у заявах по суті, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Законом України "Про виконавче провадження" № 1404-VІІІ від 02 червня 2016 року /далі Закон № 1404-VІІІ/.

Згідно зі статтею 1 цього Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом першим частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Частиною першою статті 13 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою та пунктом першим частини другої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Отже, судове рішення є виконаним з моменту вчинення боржником дій у спосіб та в порядку, які встановлені у виконавчому документі.

Згідно виконавчого листа № 440/466/19, виданого Полтавським окружним адміністративним судом 04 жовтня 2019 року, Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів за період з 24 лютого 2014 року по 22 листопада 2017 року у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована та виплачена на підставі постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2011 року у справі №1615/2а-4613/11.

Судовим розглядом встановлено, а органом пенсійного фонду визнано, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року у справі №440/466/19 в частині виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у сумі 35898,43 грн не виконано у зв`язку з тим, що така виплата має здійснюватися у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року №649.

Так, відповідно до пункту 1 Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №649 від 22 серпня 2018 року /далі - Порядок №649/, цей Порядок визначає механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету.

Згідно з пунктами 3-6 Порядку №649 боржник веде облік рішень у реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою (далі - реєстр), відповідно до порядку, встановленого Пенсійним фондом України. Черговість виконання рішень визначається датою їх надходження до боржника. Для підтвердження суми, що підлягає виплаті, боржник подає до Пенсійного фонду України: документ, що підтверджує дату надходження судового рішення до боржника; копію судового рішення (судових рішень) або виконавчого листа; розрахунок суми, що підлягає виплаті, засвідчений керівником боржника або уповноваженою ним особою. Перевірку обґрунтованості розрахованої боржником суми, що підлягає виплаті, проводить в Пенсійному фонді України комісія з питань погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду (далі - комісія).

Пунктами 10 та 11 Порядку №649 передбачено, що виділення коштів для виплати здійснюється Пенсійним фондом України в межах наявних бюджетних призначень Пенсійному фонду України на цю мету шляхом перерахування коштів боржнику. Боржник у триденний строк повідомляє стягувачу про виділення коштів та не пізніше десяти робочих днів з дня надходження коштів у межах встановленого Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" періоду виплати пенсії зобов`язаний здійснити виплату стягувачу суми, що підлягає виплаті, у порядку, встановленому статтею 47 зазначеного Закону.

На виконання приписів Порядку №649 Головним управлінням ПФУ в Полтавській області внесено інформацію щодо рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року у справі №440/466/19 у підсистему Реєстр судових рішень (РСР) Інтегрованої комплексної інформаційної системи Пенсійного фонду України (ІКІС ПФУ) під реєстраційним номером №51524 із зазначенням заборгованості в сумі 35898,43 грн, що підлягає виплаті позивачу.

Хоч органом пенсійного фонду і вжито всі залежні від нього заходи по виконанню судового рішення, проте на момент прийняття відповідачем постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 60716893 судове рішення залишилось невиконаним у повному обсязі.

Відповідно до статті 1291 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 370 цього Кодексу судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

За змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (далі - Конвенція) питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні "Юрій Миколайович Іванов проти України" наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Також ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункті 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи "Войтенко проти України", "Горнсбі проти Греції").

Крім того, ЄСПЛ зазначав, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статті 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс ("Піалопулос та інші проти Греції", "Юрій Миколайович Іванов проти України", "Горнсбі проти Греції").

У справах "Шмалько проти України", "Іммобільяре Саффі проти Італії" ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (Рішення у справа "Сук проти України" та інші).

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) "Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень", у державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх "ex-officio". Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статті 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 березня 2020 року у справі № 750/11948/17 Верховним судом сформульовано висновок, що накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам про вчинення кримінального правопорушення є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа та не можуть вважатись достатнім вчиненням виконавчих дій.

Враховуючи наведене, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження №60716893 від 19 березня 2020 року винесена передчасно й за відсутності доказів, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.

Таким чином, позовна вимога про визнання незаконною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №60716893 від 19 березня 2020 року підлягає задоволенню.

З приводу позовної вимоги про стягнення на користь позивача грошових коштів в сумі 11400,00 грн за завдану моральну шкоду суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Зміст поняття моральної шкоди розкрито у статті 23 Цивільного кодексу України.

Так, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Всупереч наведеному будь-яких допустимих та належних доказів того, що постанова головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) Ніколенка С.В. від 19 березня 2020 року про закінчення виконавчого провадження ВП №60716893 вплинула на стан здоров`я позивача та зумовила фізичні, душевні, психічні страждання останнього, позивачем не надано. А самого лише посилання на наявність моральних страждань та причинний зв`язок із оскаржуваною постановою недостатньо для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди. Доказів на підтвердження розміру моральної шкоди також не надано.

Враховуючи відсутність у матеріалах адміністративної справи доказів на підтвердження заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру та причинного зв`язку між постановою відповідача і отриманням моральної шкоди, суд доходить висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову у частині позовних вимог про стягнення відшкодування за завдану моральну шкоду у сумі 11400,00 грн.

Такий висновок суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постановах від 21 лютого 2020 року у справі № 363/3520/16-а, від 21 лютого 2020 року у справі №628/3028/16-а та від 15 квітня 2020 року у справі №815/63/18.

Отже, адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Оскільки позивач витрат по сплаті судового збору за подання цього позову не поніс, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 6-9, 72-77, 211, 241-246, 255, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) (вул. Героїв-Пожежників, буд. 13, м.Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 43316700), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд. 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 13967927) про визнання незаконною та скасування постанови, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №60716893 від 19 березня 2020 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги у порядку, встановленому статтею 297 з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його складення з урахуванням пункту 3 Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.І. Слободянюк