Справа № 640/16260/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2020 року м. Київ № 640/16260/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Алего»

до виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання протиправними та скасування наказу та розпорядження в частинах,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Алего» (далі - позивач, ТОВ «Алего») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідач, КМДА) з вимогами про визнання протиправними та скасування наказу Управління з питань реклами №267 від 21 березня 2018 року «Про демонтаж рекламних засобів» в частині пунктів: 463, 297, 347, 348, 393, 388, 403, 408, 409 та розпорядження відповідача №782 від 31 серпня 2016 року «Про надання дозволів на розміщення зовнішньої реклами» в наступні й частині пункту 3 цього розпорядження: «…а у випадку експлуатаційних вимог до їх розміщення, а також змін у загальноміських вимогах (підходах) щодо розташування зовнішньої реклами, які зумовлюють неможливість розташування відповідних рекламних засобів, - до затвердження таких схем чи настання змін у загальноміських вимогах (підходах)».

В обґрунтування позову позивач зазначає, що розпорядженням КМДА №782 від 31 серпня 2016 року «Про продовження строку дії дозволів на розміщення зовнішньої реклами» товариству продовжено на 5 років дозвіл на розміщення зовнішньої реклами на об`єктах згідно додатку до цього розпорядження.

У пункті 3 розпорядження зазначено, що дозволи, строк дії яких продовжено є дійсними до закінчення строку їх дії, а у випадку затвердження схем розміщення рекламоносіїв на території міста та експлуатаційних вимог до їх розміщення, а також змін у загальноміських вимогах (підходах) щодо розташування зовнішньої реклами, які зумовлюють неможливість розташування відповідних рекламних засобів, - до затвердження таких схем чи настання змін у загальноміських вимогах (підходах).

Надалі, розпорядженням КМДА №1689 від 26 грудня 2017 року затверджено Схему розміщення наземних рекламних засобів по всій території міста Києва (далі - розпорядження №1689).

Внаслідок прийняття розпорядження №1689, видано наказ №267 від 21 березня 2018 року «Про демонтаж рекламних засобів», яким зобов`язано КП «Київреклама» забезпечити демонтаж рекламних засобів, у тому числі засобів ТОВ «Алего».

Такий демонтаж було здійснено, проте позивач вважає оскаржувані наказ та розпорядження відповідача в частинах протиправними, та стверджує, що підстави для демонтажу рекламних засобів чітко визначені пунктом 17.2 Порядку розміщення зовнішньої реклами в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 22 вересня 2011 року №37/6253 (далі - Порядок №37/6253), яким не передбачається як підстава для демонтажу - затвердження схеми розміщення наземних рекламних засобів у м. Києві.

Окрім того, позивач наполягає, що розпорядженням КМДА №782 від 31 серпня 2016 року товариству продовжено на 5 років дозвіл на розміщення зовнішньої реклами та на момент прийняття зазначеного розпорядження поняття «схема розміщення наземних рекламних засобів» не існувало.

Посилаючись на такі обставини, позивач вважає, що приймаючи оскаржувані документи, відповідач діяв не на підставах та не у межах наданих йому повноважень, не у спосіб, визначений Конституцією та законами України, у зв`язку з чим існують підстави для їх скасування.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року, після усунення позивачем недоліків позовної заяви згідно ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року, відкрито провадження у справі, визначено провадити розгляд справи суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву та усі наявні докази у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали суду. Також зазначеною ухвалою суду поновлено позивачу строк звернення до адміністративного суду.

Від відповідача у встановлений строк відзиву не надійшло, як не надходило інших заяв, клопотань до початку розгляду справи по суті, при цьому копію ухвали про відкриття провадження у справі направлено відповідачу поштовим відправленням, а також на адресу електронної пошти 01 жовтня 2019 року та отримано уповноваженою особою КМДА та Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), про що свідчать зворотні поштові повідомлення (а.с.114, 116) .

Відповідно до положень частини шостої статті 162 та частини другої статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Крім того, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову, відповідно до частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «Алего» про забезпечення адміністративного позову.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Отже, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що ТОВ «Алего» є юридичною особою, яка здійснює господарську діяльність з надання послуг, у тому числі щодо розповсюдження на власних площинах рекламних засобів зовнішньої реклами.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №782 від 31 серпня 2016 року «Про продовження строку дії дозволів на розміщення зовнішньої реклами» позивачу продовжені строком на 5 років дозволи на розміщення зовнішньої реклами згідно додатку до цього розпорядження, зокрема з 31 серпня 2016 року по 30 серпня 2021 року.

Пунктом 3 розпорядження №782 визначено, що дозволи, строк дії яких продовжено згідно з додатком до цього розпорядження є дійсними до закінчення строку їх дії, а у випадку затвердження схем розміщення рекламоносіїв на території міста та експлуатаційних вимог до їх розміщення, а також змін у загальноміських вимогах (підходах) щодо розташування зовнішньої реклами, які зумовлюють неможливість розташування відповідних рекламних засобів, - до затвердження таких схем чи настання змін у загальноміських вимогах (підходах).

Надалі, розпорядженням КМДА №1689 від 26 грудня 2017 року затверджено Схеми розміщення наземних рекламних засобів по всій території міста Києва, внаслідок чого видано наказ №267 від 21 березня 2018 року, відповідно до якого зобов`язано КП «Київреклама» забезпечити демонтаж рекламних засобів, у тому числі й сімох рекламних засобів ТОВ «Алего».

Із наказом №267 в частині пунктів 463, 297, 347, 348, 393, 388, 403, 408, 409 та розпорядженням №782 в частині пункту 3 не згоден позивач, зазначаючи, що видані йому дозволи діють протягом 5 років, а відповідач хоча і діяв у межах наданих йому повноважень, проте не у спосіб, визначений Конституцією та законами України.

Розглядаючи спірні правовідносини, що склалися між сторонами, суд виходить з того, що засади рекламної діяльності в Україні регулюють відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами. Їх визначають Закони України «Про рекламу» від 03 липня 1996 року № 270/96-ВР (із змінами та доповненнями) (надалі - Закон № 270/96-ВР), «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», Типові правила розміщення зовнішньої реклами, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року №2067 (далі - Типові правила №2067) та інші нормативно-правові акти..

Згідно зі статтею 1 Закону № 270/96-ВР, зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону № 270/96-ВР, розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відносини, що виникають у зв`язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах, та визначають порядок надання дозволів на розміщення такої реклами регулюють Типові правила № 2067.

Відповідно до пункту 2 Типових правил №2067, дозвіл - документ установленої форми, виданий розповсюджувачу зовнішньої реклами на підставі рішення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, який дає право на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці.

Згідно з пунктом 4 Типових правил, на територіях, будинках і спорудах зовнішня реклама розміщується за згодою їх власників або уповноважених ними органів (осіб) з урахуванням архітектурних, функціонально-планувальних, історико-культурних чинників, типології елементів місцевого середовища та з додержанням правил благоустрою територій населених пунктів.

Дозвіл надається строком на п`ять років, якщо менший строк не зазначено у заяві (пункт 23 Типових правил).

Виданий у встановленому порядку дозвіл є підставою для розміщення зовнішньої реклами та виконання робіт, пов`язаних з розташуванням рекламного засобу (пункт 24 Типових правил).

Відповідно до Типових правил, а також Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», Закону України «Про рекламу», Закону України «Про автомобільні дороги», Закону України «Про прискорений перегляд регуляторних актів, прийнятих органами та посадовими особами місцевого самоврядування» та інших нормативно-правових актів, розроблено Порядок № 37/6253, метою впровадження якого є уніфікація всіх процедур з питань розміщення зовнішньої реклами, реклами на транспорті комунальної власності та реклами в ліфтах будинків комунальної власності міста Києва.

Згідно з пунктом 1.3. розділу І Порядку № 37/6253 вживається термін «дозвіл» як документ установленої форми, виданий розповсюджувачу реклами на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), який дає право на розміщення зовнішньої реклами; а також термін «зовнішня реклама» - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг; дозвільний орган - Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке уповноважене виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) виконувати покладені на нього функції (у сфері розміщення зовнішньої реклами та реклами на транспорті, у ліфтах комунальної власності територіальної громади міста Києва), передбачені цим Порядком та Положенням про Департамент містобудування та архітектури; самовільно встановлений рекламний засіб - рекламний засіб, що розміщується без наявності виданого у встановленому порядку дозволу; після прийняття виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) розпорядження про відмову у продовженні терміну дії дозволу або його скасування.

Випадки, у яких здійснюється демонтаж рекламних засобів, передбачені пунктом 17.2 Порядку №37/6253. Зокрема, демонтаж рекламних засобів здійснюється у випадках:

- за відсутності маркування рекламного засобу;

- у разі виявлення самовільно встановлених рекламних засобів;

- якщо термін дії дозволу закінчився і не був продовжений або дозвіл було скасовано у встановленому порядку;

- якщо технічний стан рекламного засобу створює загрозу життю або здоров`ю людей та/або заподіяння шкоди (майнової чи немайнової) третім особам;

- у разі невідповідності технічних характеристик рекламного засобу та/або місця їх встановлення виданому дозволу на розміщення зовнішньої реклами;

- за наявності заборгованості розповсюджувача зовнішньої реклами по сплаті коштів за право тимчасового користування місцем(-ями) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), яке(-і) перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва, більш ніж за 2 місяці;

- у випадку зміни містобудівної ситуації за наявності відповідного розпорядження виконавчого органу київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та листа від замовника робіт з будівництва, реконструкції, ремонту тощо щодо необхідності демонтажу рекламних засобів, що заважають проведенню відповідних робіт;

- в інших випадках, передбачених договором на право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів, які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва.

Відповідно до пункту 17.3 Порядку №37/6253 демонтаж рекламного засобу у випадках, встановлених пунктом 17.2 Порядку, здійснюється на підставі наказу дозвільного органу.

У разі необхідності демонтажу рекламного засобу дозвільний орган складає перелік рекламних засобів, що підлягають демонтажу, затверджує його наказом та направляє до КП «Київреклама» для забезпечення його виконання (пункт 17.6 Порядку №37/6253).

Отже, з викладеного вбачається, що перелік підстав, згідно яких дозвільний орган уповноважений прийняти рішення про демонтаж рекламних засобів, чітко визначений пунктом 17.2 Порядку №37/6253.

У зазначеному переліку підстав для демонтажу рекламних засобів відсутня така підстава, як «у зв`язку із затвердженням схеми розміщення рекламних засобів у місті Києві».

Проте, зазначена підстава покладена в основу прийняття Управлінням з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) наказу №267, зокрема, в частині демонтажу рекламних засобів позивача.

Як вважає відповідач, з прийняттям розпорядження №1689 дозволи на розміщення рекламних засобів позивача, надані згідно розпорядження КМДА №782, втратили свою чинність у зв`язку із затвердженням схеми розміщення наземних рекламних засобів у місті Києві, тому рекламні засоби ТОВ «Алего» є такими, що розміщені самовільно, без відповідної дозвільної документації.

З такими висновками відповідача суд не погоджується та зазначає, що правові та організаційні засади функціонування дозвільної системи у сфері господарської діяльності, порядок діяльності дозвільних органів, уповноважених видавати документи дозвільного характеру, та адміністраторів, визначає Закон України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» від 06 вересня 2005 року №2806-IV (надалі - Закон №2806-IV), дія якого поширюється на дозвільні органи, адміністраторів, уповноважений орган та суб`єктів господарювання, які мають намір провадити або провадять господарську діяльність.

У Законі №2806-IV терміни вживаються в такому значенні, зокрема: дозвільна система у сфері господарської діяльності - сукупність урегульованих законодавством відносин, які виникають між дозвільними органами, адміністраторами та суб`єктами господарювання у зв`язку з видачею документів дозвільного характеру, переоформленням, анулюванням документів дозвільного характеру; дозвільні органи - суб`єкти надання адміністративних послуг, їх посадові особи, уповноважені відповідно до закону видавати документи дозвільного характеру; документ дозвільного характеру - дозвіл, висновок, рішення, погодження, свідоцтво, інший документ в електронному вигляді (запис про наявність дозволу, висновку, рішення, погодження, свідоцтва, іншого документа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), який дозвільний орган зобов`язаний видати суб`єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб`єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності; принцип мовчазної згоди - принцип, згідно з яким суб`єкт господарювання набуває право на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без отримання відповідного документа дозвільного характеру, за умови якщо суб`єктом господарювання або уповноваженою ним особою подано в установленому порядку заяву та документи в повному обсязі, але у встановлений законом строк документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі не видано або не направлено; дозвільна (погоджувальна) процедура - сукупність дій, що здійснюються адміністраторами та дозвільними органами під час проведення погодження (розгляду), оформлення, надання висновків тощо, які передують отриманню документа дозвільного характеру.

За приписами статті 4-1 Закону №2806-IV порядок проведення дозвільної (погоджувальної) процедури, переоформлення та анулювання документів дозвільного характеру, що законами України віднесено до повноважень органів місцевого самоврядування, встановлюється їх рішенням, а у випадках, передбачених законом, - на підставі типових порядків, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Документи дозвільного характеру видаються безоплатно, на необмежений строк, якщо інше не встановлено законом.

Закон №2806-IV не містить положень щодо продовження терміну дії раніше виданого дозвільного документу, проте, такі положення наявні у розділі 9 Порядку №37/6253, зокрема передбачено, що строк дії дозволу продовжується на підставі заяви , яка подається до міського дозвільного центру.

Як вбачається з обставин даної справи, на момент прийняття відповідачем розпорядження №782 від 31 серпня 2016 року щодо продовження у тому числі позивачу строку дії дозволів на розміщення рекламних засобів жодних Схем розміщення рекламних засобів не існувало, тому дозволи на право розміщення рекламних засобів позивача були продовжені на 5 років, як передбачено пунктом 23 Типових правил №2067.

Розпорядження №1689, яким затверджено Схему розміщення наземних рекламних засобів, прийняте на виконання вимог підпункту 2.4 пункту 2 рішення Київської міської ради від 20 квітня 2017 року №223/2445 «Про затвердження Правил розміщення рекламних засобів у місті Києві» (далі - Правила №223/2445).

Пунктом 6 Правил №223/2445 передбачено, що дозволи на розміщення реклами в м. Києві та погодження на розміщення реклами на транспорті комунальної власності, видані до набрання чинності цим рішенням, є чинними до закінчення строку їх дії.

Судом встановлено також, що позивач не звертався до Управління з питань розміщення реклами із заявою про анулювання дозволу на розміщення рекламних засобів.

Інші підстави, передбачені частиною 7 статті 41 Закону №2806-IV для анулювання виданого дозволу на розміщення реклами, відсутні.

Отже, продовжені позивачу на підставі розпорядження КМДА №782 від 31 серпня 2016 року «Про продовження строку дії дозволів на розміщення зовнішньої реклами» дозволи на розміщення зовнішньої реклами на об`єктах згідно додатку до цього розпорядження, видані строком на 5 років та залишаються чинними до 30 серпня 2021 року.

За таких обставин наказ Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №267 від 21 березня 2018 року «Про демонтаж рекламних засобів» в частині пунктів, що стосуються позивача, а саме: 463, 297, 347, 348, 393, 388, 403, 408, 409 є протиправним та підлягає скасуванню.

В іншій частині позовних вимог, зокрема, стосовно визнання протиправним та скасування розпорядження відповідача №782 від 31 серпня 2016 року «Про надання дозволів на розміщення зовнішньої реклами» в частині пункту 3 наступного змісту: «…а у випадку експлуатаційних вимог до їх розміщення, а також змін у загальноміських вимогах (підходах) щодо розташування зовнішньої реклами, які зумовлюють неможливість розташування відповідних рекламних засобів, - до затвердження таких схем чи настання змін у загальноміських вимогах (підходах)» суд зазначає наступне.

Як зазначає сам позивач, затвердження Схем розташування відповідних рекламних засобів входить до обсягу повноважень Київської міської державної адміністрації.

При цьому, як вже встановлено судом, термін дії дозволів на розміщення рекламних засобів, наданих позивачу складає 5 років - по 30 серпня 2021 року, та наявність у пункті 3 розпорядження відповідача №782 від 31 серпня 2016 обмеження цього терміну до затвердження схем розташування рекламних засобів, зазначеного факту не відміняє і цього терміну не скорочує.

Суд вважає за доцільне зазначити окремо, що згідно пункту 3.1 рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення вказаних обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

У рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовні ший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються свої власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Разом з тим, як вбачається з із змісту розпорядження КМДА від 31 серпня 2016 року №782, ним надано дозволи на розміщення зовнішньої реклами згідно з додатком до цього розпорядження у кількості 172 дозволи, з них 9 - стосуються ТОВ «Алего».

Зміст пункту 3 зазначеного розпорядження відповідача, зокрема, у процитованій вище частині, стосується як позивача, так і інших юридичних осіб, перелічених у додатку до розпорядження.

ТОВ «Алего» звернулося до адміністративного суду на захист власних інтересів, і не може у даному випадку виступати в інтересах інших осіб, щодо яких йдеться у додатку до оскаржуваного в частині розпорядження відповідача №782 від 31 серпня 2016 року.

Окрім того, формулюючи таким чином позовну вимогу, позивач виокремлює з контексту лише частину речення з пункту 3 розпорядження КМДА №782 від 31 серпня 2016 року, яку вважає протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Водночас, зазначена частина стосується у рівній мірі як позивача, так і інших осіб, щодо яких йдеться у додатку до оскаржуваного в частині розпорядження.

Відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду, має здійснюватися у спосіб, який не суперечить закону, забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що задоволення позовних вимог позивача шляхом визнання протиправним та скасування наказу Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №267 від 21 березня 2018 року «Про демонтаж рекламних засобів» в частині пунктів додатку до наказу: 463, 297, 347, 348, 393, 388, 403, 408, 409 у повній мірі в даному випадку забезпечить належний захист прав та інтересів ТОВ «Алего».

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Суд зазначає, що відповідно до положень частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно яких при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач - ТОВ «Алего» не є суб`єктом владних повноважень та при зверненні до адміністративного суду згідно платіжного доручення №652 від 20 серпня 2019 року (а.с.6) сплатило судовий збір у розмірі 3 842,00 грн., а також враховуючи те, що суд позовні вимоги задовольняє частково, на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат 1 921,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Алего» до виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправними та скасування наказу та розпорядження в частинах - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №267 від 21 березня 2018 року «Про демонтаж рекламних засобів» в частині пунктів додатку до наказу: 463, 297, 347, 348, 393, 388, 403, 408, 409, що стосуються Товариства з обмеженою відповідальністю «Алего».

3. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Алего» понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 921,00 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна грн. 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

4. В решті позовних вимог відмовити.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Алего», адреса: 03194, м. Київ, проспект Л. Курбаса, 19/11, , тел. +95.

Відповідач: виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), адреса: 01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, тел.+, .

Суддя В.І. Келеберда