Справа № 1.380.2019.004064
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2020-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.004064 пров. № А/857/2891/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Гуляка В.В.,

Судової-Хомюк Н.М.,

секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Кедик М..В.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м. Львові о 16 год. 14 хв. 27 січня 2020 року у справі №1.380.2019.004064 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

05.08.2019 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області, просив, визнати протиправними дії Головного управління ДФС у Львівській області щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, яка оформлена актом від 10.07.2019 №1015/137/, визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.07.2019 № Ф-, рішення про застосування штрафних санкцій від 12.07.2019 №.

08.08.2019 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області, просив, визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 12.07.2019 №, №, №, №, №.

06.09.2019 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, просив: визнати протиправними дії Головного управління ДФС у Львівській області щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, яка оформлена актом від 10.07.2019 №1015/137/, визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.07.2019 №Ф-, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.08.2019 №Ф-123448-58, рішення про застосування штрафних санкцій від 12.07.2019 №.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2019 року задоволено клопотання представника позивача та об`єднано справу №1.380.2019.003993 зі справою №1.380.2019.004064 в одне провадження, присвоївши їм номер 1.380.2019.004064.

13.09.2019 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, просив: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 12.07.2019 №, №, №, №, №, визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 30.07.2019 №121157-58.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду 27 січня 2020 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку, що відповідачем не було дотримано. Суд першої інстанції вказав, що за встановлених судом обставин протиправності проведення перевірки, відсутні правові наслідки такої, що також є самостійною та достатньою підставою для визнання протиправними та скасування оскаржуваних рішень. Окрім того зазначив, що визнання незаконними дій щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки є безумовною підставою для визнання протиправними та скасування оскаржуваних рішень, прийнятими за результатами такої перевірки. Суд першої інстанції вказав, що при здійсненні фізичною особою підприємницької діяльності необхідно чітко розмежувати, в яких відносинах фізична особа виступає як підприємець, а в яких - як фізична особа. Законодавство, що діяло у момент продажу позивачем нерухомого майна, покладало обов`язок щодо сплати податку на сторону договору, а на податкового агента (нотаріуса) - обов`язок визначення відповідної суми, тобто нарахування податку, а також контроль за здійсненням сплати податку шляхом перевірки відповідного платіжного документа та вчинення дії щодо подання відповідної інформації податковому органу. Також, суд звернув увагу, що усі договори купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна укладалися позивачем саме як фізичною особою.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Львівській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суд від 27.01.2020 та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що у матеріалах справи наявні докази направлення контролюючим органом на адресу позивача рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення копії наказу та повідомлення про проведення перевірки датовані 27.06.2019, що відповідає вимогам податкового законодавства щодо завчасного та належного повідомлення платника податків про проведення документальної перевірки. Скаржник вказує, що визначаючи позивачеві податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, податковий орган виходив з того, що діяльність позивача, що полягає у послідовному будівництві об`єктів житлового фонду з наступною їх реалізацією населення для задоволення його соціальних потреб є підприємницькою, а тому доходи від такої діяльності повинні оподатковуватись за правилами, встановленими для ФОП, а не для фізичних осіб. Вважає, що сам лиш факт підписання договорів купівлі-продажу нерухомого майна без зазначення статусу позивача як підприємця не є підтвердженням не пов`язаності таких операцій із підприємницькою діяльністю. Окрім того зазначає, що оскільки з 01.07.20216 по 30.06.2017 сума доходів ОСОБА_1 від реалізації послуг становила 2 050 690,00грн., відповідну платнику податків слід було з 10.07.2017 подати до податкового органу заяву на реєстрацію платником податку на додану вартість, що не було зроблено. Зареєструвавшись 25.07.2017 як платник єдиного податку без сплати ПДВ, позивач порушив вимоги податкового законодавства, що стало наслідком донарахування ПДВ, ПДФО та ЄСВ. Скаржник вказує, що дії податкового органу цілком узгоджувались з нормами Податкового кодексу України.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу вказавши, що наказ про проведення перевірки та повідомлення про її проведення отримано позивачем після закінчення такої перевірки, позивачем у повному обсязі та належним чином задекларовано та сплачено усі податки та платежі, що відповідає встановленим законам умовам. Зазначає, що законом прямо передбачено право фізичної особи продажу більше як одного об`єкта нерухомості протягом звітного календарного року. Вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник відповідача подану апеляційну скаргу підтримав, представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) секретарем забезпечено фіксування судового засідання технічним засобом.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, що ОСОБА_1 25.07.2017 зареєстрований Бродівською РДА Львівської області як фізична особа-підприємець, види діяльності за кодами КВЕД 68.10 купівля та продаж власного нерухомого майна, 41.20 будівництво житлових і нежитлових будівель (основна).

З 25.07.2017 по 31.12.2018 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перебував на спрощеній системі оподаткування.

З 20.05.2019 по 24.05.2019 на підставі наказу ГУ ДФС у Львівській області від 07.05.2019 №2803 проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи платника податків ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати усіх передбачених Податковим кодексом України податків та зборів, та дотримання іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 31.12.2018.

За результатами проведеної перевірки складено акт від 31.05.2019 №788/137/, щодо якого ОСОБА_1 12.06.2018 подав заперечення.

На підставі доповідної записки управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Львівській області від 25.06.2019 №465/13.7-15 Наказом Головного управління ДФС у Львівській області від 26.06.2019 №3919 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи платника податків ОСОБА_1 » наказано провести документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи платника податків ОСОБА_1 з 01 липня 2019 року, тривалістю 3 робочих дні. Перевірку провести з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати усіх передбачених Податковим кодексом України податків та зборів, дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 з питань порушених у запереченні від 18.06.2019.

Результати проведеної перевірки відображено у акті від 10.07.2019 №1015/13-7/ згідно з висновками якого перевіркою встановлено порушення вимог: - п.167.1 ст.167, п.177.2 ст.177, пп.177.5.3 п.177.5 ст.177 Податкового кодексу України в результаті занижено податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 1 250 948,23 грн, в тому числі за 2016 рік на 19 487,00 грн, за 2017 рік на 572 050,44 грн, за 2018 рік на 6 594 110,79 грн; - пп.188.1 ст.188, п.183.4 ст.183, пп.185.1 ст.185, пп.187.1 ст.187 Податкового кодексу України в результаті чого донараховано податок на додану вартість на загальну суму 990 956,8 грн; - п.181.1 ст.181, п.183.4, п.183.10 ст.183, п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України не подано до контролюючого органу податкові декларації по податку на додану вартість за серпень-грудень 2017 року, січень-грудень 2018 року, що тягне за собою накладення штрафу; - пп.49.18.5 п.49.18 ст.49, п.202.1 ст.202, п.203.1 ст.203 Податкового кодексу України не подано до контролюючого органу податкові декларацій по податку на доходи фізичних осіб за 2017-2018 рр. та несвоєчасне подання декларації за 2016 рік; - п.1 ч.4 ст.1, п.2, п.3, п.8, п.9 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» донараховано єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 276081,08 грн (3016 рік - 32978 грн, за 2017 рік - 105501,01 грн, за 2018 рік - 137602,08 грн); - пп.1.2, пп.1.3, пп.1.5, пп.1-6 п. 16-1 підрозд. 10 розд. XX Податкового кодексу України донараховано військовий збір в сумі 93475,97 грн, а саме за 2017 рік - 38525,07 грн, за 2018 рік - 549502, 90 грн; - пп.16.1.2 п.16.1 ст.16, п.«а» п.176,1 ст.176, п.177.10 ст.177, пп.296.1.2 п.296.1 ст.296 Податкового кодексу України, неналежне ведення обліку доходів, та в частині не ведення обліку доходів і витрат за період з 01.01.2016 по 31.12.2018.

В акті перевірки від 10.07.2019 №1015/13-7/ зазначено, що позивач у період з 25.07.2017 по 31.12.2018 перебував на спрощеній системі оподаткування та був платником: єдиного податку, єдиного внеску, військового збору, податку на доходи фізичних осіб. Перевіркою встановлено, що фактично згідно з даних ІС «Податковий блок» у зазначений період фізична особа платник ОСОБА_1 здійснював такі види діяльності: 68.10 купівля та продаж власного нерухомого майна, 41.20 будівництво житлових і нежитлових будинків.

Контролюючим органом зазначено, що відповідно до зібраної інформації, яка отримана для проведення перевірки, платник податків фізична особа ОСОБА_1 протягом періоду, який перевірявся, отримував доходи від провадження господарської діяльності, які згідно з Податковим кодексом України підлягають включенню до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу та відображенню платником в податковій декларації про майновий стан і доходи, а саме: платник податків фізична особа ОСОБА_1 здійснював протягом 2016-2018 років систематичне будівництво та продаж об`єктів нерухомого майна (квартири та нежитлові приміщення) фізичним особам. Платник податків - фізична особа ОСОБА_1 є забудовником багатоквартирного житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , який згідно з декларацією про готовність до експлуатації об`єкта ЛВ 53 від 02.11.2016 здано в експлуатацію. Набуті у власність об`єкти житлової та нежитлової нерухомості ОСОБА_1 продавав фізичним особам шляхом нотаріального посвідчення договорів.

Контролюючий орган в акті перевірки від 10.07.2019 №1015/13-7/ дійшов висновку, що починаючи з 26.12.2016, тобто з моменту першого продажу нерухомості, платник податків - фізична особа ОСОБА_1 здійснював господарську діяльність за КВЕД 68.10 - купівля та продаж власного нерухомого майна, 41.20 - будівництво житлових і нежитлових будинків.

Перевіркою правильності визначення платником податків - фізичною особою ОСОБА_1 за період 01.01.2016-31.12.2018 контролюючим органом встановлено, що чистий оподатковуваний дохід, визначений в ході перевірки занижено, сума заниження становить 6991351,28 грн., в тому числі за 2016 рік на 149900 грн., 2017 рік на 3178058 грн., за 2018 рік на суму 3663393,28 грн.

Перевіркою правильності проведення остаточного розрахунку податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету фізичною особою платником податків ОСОБА_1 , встановлено заниження суми податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб від провадження діяльності за 2016 рік на загальну суму 19487 грн., за 2017 рік 572050,44 грн., за 2018 рік 659410,79 грн.

Також контролюючим органом в акті перевірки від 10.07.2019 №1015/13-7/ вказано, що за період з 25.07.2017 по 31.12.2018 ОСОБА_1 був платником єдиного податку 3 групи зі ставкою 5%. Водночас, перевіркою правильності визначення оподатковуваного доходу встановлено порушення фізичною особою платником податків ОСОБА_1 у момент державної реєстрації фізичної особи-підприємця з 25.07.2017 умов застосування спрощеної системи оподаткування, оскільки сума доходу від реалізації послуг з 01.07.2016 по 30.06.2017 становила 2050690 грн., а тому ОСОБА_1 , на переконання контролюючого органу, мав до 10.07.2017 подати заяву на реєстрацію платником податків на додану вартість за формою 1-ПДВ та підлягав обов`язковій реєстрації як платник ПДВ. Вважає, що ОСОБА_1 міг подати виключно заяву на застосування спрощеної системи оподаткування єдиного податку виключно ІІІ групи із ставкою 3% доходу та сплатою ПДВ.

За результатами перевірки та на підставі складеного акта, ГУ ДФС у Львівській області винесено: - вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.07.2019 № Ф- у розмірі 276081,08 грн; - рішення про застосування штрафних санкцій від 12.07.2019 № у розмірі 44759,80 грн; - вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.08.2019 № Ф-123448-58 у розмірі 320795,06 грн; - податкове повідомлення-рішення від 12.07.2019 № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб на суму 1 563 685,29 грн (з них за податковим зобов`язанням 1 250 948,23 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 312 737,06 грн); - податкове повідомлення-рішення від 12.07.2019 №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір на суму 116 844,96 грн (з них за податковим зобов`язанням 93 475,97 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 23 368,99 грн); - податкове повідомлення-рішення від 12.07.2019 № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 1 238 696 грн (з них за податковим зобов`язанням 990 956,8 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 247 739,2 грн); - податкове повідомлення-рішення від 12.07.2019 №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 2 890,00 грн (з них за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 2890,00 грн); - податкове повідомлення-рішення від 12.07.2019 №, яким застосовано штрафні санкції у сумі 510 грн за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування; - податкову вимогу від 30.07.2019 № 121157-58 на суму 3129792,72 грн.

Вважаючи прийняті контролюючим органом податкові повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та податкові вимоги протиправними, такими, що підлягають скасуванню, ОСОБА_1 , звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час проведення перевірки, (далі ПК України) встановлено, що контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом

Згідно з підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом. Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Порядок проведення документальних позапланових перевірок встановлено статтею 78 ПК України відповідно до пункту 78.4 якої про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Особливості проведення документальної невиїзної перевірки встановлені статтею 79 ПК України згідно з положеннями якої документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки. Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова.

Відповідно до підпункту 42.2 пункту 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Згідно з підпунктом 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 ПК України платник податків має право бути присутнім під час проведення перевірок та надавати пояснення з питань, що виникають під час таких перевірок, ознайомлюватися та отримувати акти (довідки) перевірок, проведених контролюючими органами, перед підписанням актів (довідок) про проведення перевірки, у разі наявності зауважень щодо змісту (тексту) складених актів (довідок) підписувати їх із застереженням та подавати контролюючому органу письмові заперечення в порядку, встановленому цим Кодексом.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє дійти висновку, що документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому особисто чи його уповноваженому представнику копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова, проте брати участь у проведенні такої перевірки є правом платника податків, а тому з наказом про перевірку та письмовим повідомленням про дату початку та місце проведення такої перевірки платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до початку її проведення.

Невиконання вимог щодо повідомлення платника податків про перевірку до початку її проведення призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої, а саме, підстав для прийняття за її результатами актів індивідуальної дії (податкового повідомлення-рішення, вимоги, рішення про опис майна в податкову заставу, тощо).

Отже, визнання протиправними дій контролюючого органу щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки є безумовною підставою для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, прийнятого за результатами такої перевірки.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постановах від 15 травня 2018 року у справі №809/1578/17 та від 19 лютого 2019 року у справі №820/6323/17, від 21 червня 2019 року у справі №804/4147/13-а, від 10 квітня 2020 року у справі №826/7595/15, від 24 квітня 2020 року у справі №0440/5997/18.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, документальна позапланова невиїзна перевірки проводилась з 01.07.2019 по 03.07.2019, повідомлення про проведення перевірки та копію наказу про проведення такої скеровані контролюючим органом 27.06.2019 на адресу позивача рекомендованим поштовим відправленням №234, що сторонами не заперечується.

Відповідно до відомостей з офіційного сайту Укрпошта таке рекомендоване поштове відправлення отримано ОСОБА_1 лише 02.07.2019, тоді як перевірка, за наслідком якої прийняті спірні рішення, розпочалася 01.07.2019. Доказів отримання позивачем наказу від 26.06.2019 №3919 та повідомлення про проведення перевірки до початку проведення перевірки відповідач ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надав.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що фактично позивача не було повідомлено про дату початку проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та місце проведення такої, що позбавило його можливості реалізації свого права на подання відповідних пояснень і документів та вказує на недотримання контролюючим органом порядку проведення перевірки. Невиконання вимог щодо повідомлення платника податків про перевірку до початку її проведення призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків за результатами проведення такої перевірки. Акт податкової перевірки як основний носій доказової інформації щодо встановлених контролюючим органом податкових правопорушень складений внаслідок проведення незаконної перевірки, а тому прийняті на підставі такого акта податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Окрім того, надаючи правову оцінку висновкам контролюючого органу про допущені позивачем порушення норм податкового законодавства, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Порядок оподаткування операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомого майна визначено статтею 172 ПК України, якою встановлено, що дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті, або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу (Ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування у випадках, прямо визначених цим розділом).

Дохід від продажу об`єкта нерухомості визначається виходячи з ціни, зазначеної в договорі купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого об`єкта, розрахованої органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до закону (пункт 172.3 статті 172 ПК України).

Відповідно до пункту 172.4 статті 172 ПК України під час проведення операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна (зареєстрованої відповідно до пункту 172.3 цієї статті) та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, включаючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.

Пунктом 172.5 статті 172 ПК України встановлено, що сума податку визначається та самостійно сплачується через банківські установи: а) особою, яка продає або обмінює з іншою фізичною особою нерухомість, - до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, міни; б) особою, у власності якої перебував об`єкт нерухомості, відчужений за рішенням суду про зміну власника та перехід права власності на таке майно. Фізична особа зобов`язана відобразити доход від такого відчуження у річній податковій декларації.

Для цілей цієї статті під продажем розуміється будь-який перехід права власності на об`єкти нерухомості, крім їх успадкування та дарування.

Згідно з підпунктом 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу

Статтею 18 ПК України встановлено, що податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.

Таким чином, на час продажу позивачем нерухомого майна обов`язок щодо сплати податку нормами ПК України покладено на сторону договору, а на податкового агента (нотаріуса) - обов`язок визначення відповідної суми, тобто нарахування податку, а також контроль за здійсненням сплати податку шляхом перевірки відповідного платіжного документа та вчинення дії щодо подання відповідної інформації податковому органу.

В акті перевірки від 10.07.2019 №1015/13-7/ контролюючим органом зазначено, що ОСОБА_1 сплачено податок на доходи фізичних осіб за ставкою 5% від визначеної вартості об`єктів нерухомого майна.

В свою чергу, підпунктом 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до частини 2 статті 3 Господарського кодексу України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Підприємництво як вид господарської діяльності - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (стаття 42 Господарського кодексу України).

Згідно з частиною 5 статті 128 Господарського кодексу України громадянин-підприємець здійснює свою діяльність на засадах свободи підприємництва та відповідно до принципів, передбачених у статті 44 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 50 Цивільного кодексу України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою.

Разом з тим, людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (стаття 24 Цивільного кодексу України).

Як вірно зазначено судом першої інстанції, юридичний статус «фізична особа-підприємець» сам по собі ніяким чином не обмежує будь-яких прав фізичної особи, які випливають з її цивільної право- та дієздатності.

Тобто, фізична особа навіть перебуваючи у статусі суб`єкта підприємницької діяльності може здійснювати договірні відносини від свого імені, як фізична особа. При цьому слід чітко розмежовувати в яких відносинах фізична особа виступає як підприємець, а в який як фізична особа.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 16 червня 2020 року у справі №826/7069/15.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» державна реєстрація проводиться за заявницьким принципом.

Законодавством України не передбачено надання фізичній особі статусу фізичної особи-підприємця в обхід встановленій процедурі, в тому числі й за рішенням будь-якого суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до пункту 177.1 статті 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи підприємця (пункт 177.2 статті 177 ПК України).

За змістом статті 167 Податкового кодексу України, ставка податку на доходи фізичних осіб становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Отже, розмір ставки податку на доходи фізичних осіб та порядок сплати такого визначається в залежності від статусу такого платника, що є відмінними для фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до долучених до матеріалів справи договорів купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна такі укладалися позивачем саме як фізичною особою, у зв`язку з чим висновок контролюючого органу про порушення позивачем пункту 177.2 статті 177 ПК України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб за 2016-2018 роки на загальну суму 1250948,23 грн, в тому числі за 2016 рік на 19487,00 грн, за 2017 рік на 572050,44 грн, за 2018 рік на 6594110,79 грн, є помилковим.

Вказане не спростовують й аргументи скаржника щодо систематичності та ризиковості діяльності позивача, які характерні для підприємницької діяльності, оскільки заборони щодо продажу фізичними особами протягом року більше як одного об`єкта нерухомого майна діюче законодавство не передбачає, а лише встановлює для цього відповідний режим оподаткування, передбачений статтею 172 ПК України.

Відповідно до підпункту «а» пункту 176.1 статті 176 ПК України платники податку на доходи фізичних осіб зобов`язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку. Форми такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Згідно з підпунктом 179.1 статті 179 ПК України платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до цього розділу обов`язок платника податку щодо подання податкової декларації вважається виконаним і податкова декларація не подається, якщо такий платник податку отримував доходи від операцій продажу (обміну) майна, дарування, при нотаріальному посвідченні договорів за якими був сплачений податок відповідно до цього розділу (пункт 179.2 статті 179 ПК України).

Оскільки у 2016 році ОСОБА_1 відповідно до вимог пункту 172.2 статті 172 ПК України здійснив сплату податку на доходи з фізичних осіб в розмірі 5%, тоді як обов`язок подавати податкову декларацію та як наслідок - вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу належить фізичним особам-підприємцям, яким позивач не був.

З 26.07.2017 позивач веде книгу обліку доходів (для платників єдиного податку першої, другої та третьої груп, які не є платниками податку на додану вартість), в якій наявні записи за 2017-2019 роки. Також позивач подав податкові декларації платника єдиного податку за 2017 рік та 2018 рік.

В свою чергу, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 2464-VI).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закон № 2464-VI облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону №2464 встановлено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2464 єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Таким чином, єдиний внесок нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю фізичної особи-підприємця, і підлягає обкладанню податком на доходи фізичних осіб з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, яка відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону №2464 - максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Отже, необхідними умовами для сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження особою підприємницької діяльності та отримання доходу (прибутку) від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску.

Як встановлено контролюючим органом при проведенні перевірки ОСОБА_1 занижено суми нарахувань по єдиному соціальному внеску в загальній сумі 276 081,08 грн, в тому числі за 2016 р. в сумі 32 978,0 грн, за 2017 р. в сумі 105 501,0 грн, за 2018 р. в сумі 137 602,08 грн. Такий висновок ґрунтується на тому, що ОСОБА_1 занижено оподатковуваний дохід за період з 01.01.2016-31.12.2018 на загальну суму 6 991 351,28 грн.

На підставі зазначено винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.08.2019 № Ф-123448, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.07.2019 № Ф- та рішення від 12.07.2019 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Враховуючи недоведеність скаржником правомірності збільшення суми оподатковуваного доходу позивача за вказаний період, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність донарахування позивачу суми єдиного внеску на вказану суму доходу, що тягне за собою також визнання протиправними та скасування вказаних вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій.

Відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Згідно підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Пунктом 171.2 статті 171 ПК України передбачено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є, зокрема, податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

Оскільки, розмір військового збору обраховується виходячи з розміру доходу (прибутку), отриманого фізичною особою, що підлягає оподаткуванню податком з доходів фізичних осіб, обов`язок з нарахування та виплати якого належить податковому агенту, за встановленої судом апеляційної інстанції протиправності донарахування контролюючим органом позивачу податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за спірний період, податкове повідомлення-рішення від 12.07.2019 № 009651307 є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо аргументів скаржника про необхідність позивачу зареєструватися платником податку на додану вартість, суд зазначає таке.

Відповідно до підпункту 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 ПК України податок на додану вартість - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу

Згідно з підпунктом 180.1 статті 180 ПК України для цілей оподаткування платником податку на додану вартість є: 1) будь-яка особа, що провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу; 2) будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку; 3) будь-яка особа, що ввозить товари на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню, та на яку покладається відповідальність за сплату податків у разі переміщення товарів через митний кордон України відповідно до Митного кодексу України; 4) особа, що веде облік результатів діяльності за договором про спільну діяльність без утворення юридичної особи; 5) особа - управитель майна, яка веде окремий податковий облік з податку на додану вартість щодо господарських операцій, пов`язаних з використанням майна, що отримане в управління за договорами управління майном; 6) особа, що проводить операції з постачання конфіскованого майна, знахідок, скарбів, майна, визнаного безхазяйним, майна, за яким не звернувся власник до кінця строку зберігання, та майна, що за правом успадкування чи на інших законних підставах переходить у власність держави (у тому числі майна, визначеного у статті 243 Митного кодексу України), незалежно від того, чи досягає вона загальної суми операцій із постачання товарів/послуг, визначеної пунктом 181.1 статті 181 цього Кодексу, а також незалежно від того, який режим оподаткування використовує така особа згідно із законодавством; 7) особа, що уповноважена вносити податок з об`єктів оподаткування, що виникають внаслідок поставки послуг підприємствами залізничного транспорту з їх основної діяльності, що перебувають у підпорядкуванні платника податку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; 8) особа - інвестор (оператор), який веде окремий податковий облік, пов`язаний з виконанням угоди про розподіл продукції.

Відповідно до підпункту 188.1 статті 188 ПК України у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.

Водночас, відповідно до підпункту 14.1.139 пункту 14.1 статті 14 ПК України особа для цілей розділу V цього Кодексу - будь-яка із зазначених нижче осіб: а) юридична особа, створена відповідно до закону у будь-якій організаційно-правовій формі, у тому числі підприємство з іноземними інвестиціями, яка: або є платником податків і зборів, встановлених цим Кодексом, крім єдиного податку; або є платником єдиного податку за ставкою, що передбачає сплату податку на додану вартість; або є платником єдиного податку за ставкою, що передбачає включення податку на додану вартість до складу єдиного податку, і добровільно переходить у встановленому цим Кодексом порядку на сплату єдиного податку за ставкою, що передбачає сплату податку на додану вартість; б) фізична особа - підприємець, яка: або є платником податків і зборів, встановлених цим Кодексом, крім єдиного податку; або є платником єдиного податку за ставкою, що передбачає сплату податку на додану вартість; або є платником єдиного податку за ставкою, що передбачає включення податку на додану вартість до складу єдиного податку, і добровільно переходить у встановленому цим Кодексом порядку на сплату єдиного податку за ставкою, що передбачає сплату податку на додану вартість; в) юридична особа, фізична особа, фізична особа - підприємець, яка ввозить товари на митну територію України; г) постійне представництво; ґ) інвестор (оператор) відповідно до угоди про розподіл продукції, на якого покладено ведення податкового обліку з податку на додану вартість за угодою про розподіл продукції.

Для цілей оподаткування дві чи більше особи, які здійснюють спільну діяльність без утворення юридичної особи, вважаються окремою особою у межах такої діяльності.

Оскільки позивач в період до 25.07.2017 не був зареєстрований як фізична особа-підприємець, не здійснював діяльність із ввезення товарів на митну територію України, а з 25.07.2017 по 31.12.2018 був платником єдиного податку 3 групи, суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки контролюючого органу щодо необхідності позивачу зареєструватися платником податку на додану вартість та, як наслідок, подавати податкову декларацію по податку на додану вартість за серпень грудень 2017 року та січень грудень 2018 року.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка в силу приписів частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами разом з Конвенцією як джерело права, та яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06).

Щодо податкової вимоги від 30.07.2019 № 121157-58, то суд апеляційної інстанції враховує, що позивач оскаржив до суду податкові повідомлення-рішення від 12.07.2019 №, №, №, №, №, які лягли в основу спірної вимоги. Положеннями податкового законодавства передбачено, що процедура стягнення, яка передбачає надсилання на адресу платника податку податкової вимоги, розпочинається податковим органом у разі несплати визначеної в податковому повідомленні-рішенні узгодженої суми податкових зобов`язань.

Оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необґрунтованість та безпідставність зазначених податкових повідомлень-рішень, відповідно податкова вимога від 30.07.2019 №121157-58 на загальну суму 3 129 792,72 грн є протиправною і підлягає скасуванню.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, вимог та рішення про застосування штрафних санкцій, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Оскільки ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2020 року Головному управлінню ДПС у Львівській області відстрочено сплату 59 115 грн. судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі, доказів оплати такого скаржником не надано, тому такий слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань скаржника на користь Держави на рахунок Державної судової адміністрації України.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року у справі №1.380.2019.004064 без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області (місцезнаходження: вул.Стрийська, 35, м.Львів, 79003, ) на користь Держави на рахунок Державної судової адміністрації України (отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA0026001, код класифікації доходів бюджету 22030106) 59 115 грн. (п`ятдесят дев`ять тисяч сто п`ятнадцять гривень) судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді В. В. Гуляк
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 16.07.2020 згідно з ч.3 ст.321 КАС України