Справа № 815/1492/16
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2020-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року

м. Київ

справа № 815/1492/16

адміністративне провадження № К/9901/6439/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Коваленко Н.В., суддів: Берназюка Я.О., Желєзного І.В., розглянувши у письмовому провадженні в касаційному порядку справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Щеплоцької Христини Богданівни про визнання протиправним та скасування рішення, за касаційною скаргою Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду у складі судді Глуханчука О.В. від 14.06.2016 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів Танасогло Т.М., Байка А.В., Яковлєва О.В. від 30.08.2016,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У березні 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася з позовом до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Щеплоцької Х.Б. (далі - ГТУЮ, державний реєстратор відповідно, відповідачі), у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення №28908943 від 24.03.2016 про відмову у державній реєстрації права власності в порядку спадкування за законом на 63/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті матері ОСОБА_2 з виділенням в жилому будинку літ. А - жилої кімнати 1-5 - 21,6 кв.м, веранди 1-1 - 15,9 кв.м, сарай - літ В, вбиральню літ. І. (далі - спірне рішення).

2. У позові наводились аргументи про те, що відповідач неправомірно відмовив їй у реєстрації права власності в порядку спадкування за законом на частину домоволодіння, оскільки для здійснення такої реєстраційної дії були подані усі необхідні документи, які відповідали закону і підтверджували відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

3. За наведеного позивач наполягала на відсутності у державного реєстратора заснованих на законі правових підстав для прийняття спірного рішення, яким відмовлено у здійсненні державної реєстрації права власності.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

4. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2016, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.08.2016, позов задоволено. Визнано протиправним та скасоване спірне рішення відповідача.

5. Приймаючи таку постанову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що подані позивачкою документи для здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно - частину домоволодіння, зокрема, ухвала суду про затвердження мирової угоди і визнання за ОСОБА_1 права власності на це майно в порядку спадкування за законом, відповідали вимогам законодавства і в розумінні статті 27 Закону України від 01.07.2004 №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон №1952-IV в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), є підставо для такої державної реєстрації.

6. Враховуючи вищевикладене, суди дійшли висновку про відсутність у відповідачів передбачених Законом №1952-IV підстав для відмови у здійсненні державної реєстрації відповідно до поданої ОСОБА_1 заяви, а отже й про незаконність спірного рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

7. Не погоджуючись з вищевказаними судовими рішеннями, ГТУЮ подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати і відмовити у задоволенні позову.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

8. Як випливає з встановлених судами попередніх інстанцій обставин цієї справи, після смерті матері позивачка звернулася до Третьої Державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини до майна ОСОБА_2 та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку домоволодіння за адресою:

АДРЕСА_1 . Однак, постановою державного нотаріуса Третьої Одеської державної нотаріальної контори від 11.08.2015, позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_2 , з підстав неналежного оформлення права власності на вказану частку домоволодіння.

10 . В подальшому позивачка звернулася до Київського районного суду міста Одеси з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 63/100 частини домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , після смерті матері ОСОБА_2

11. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 17.12.2015 у цивільній справі №520/11827/15-ц затверджено мирову угоду, укладену між позивачкою та ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 63/100 частини домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_2 , та виділено позивачці в жилому будинку літ. "А" - жилу кімнату "1-5" -21.6 кв.м., веранду "1-1"- 15,9 кв.м., сарай-літ "В", вбиральню-літ "Г". /а.с. 13-14/

12. Ухвала Київського районного суду міста Одеси про затвердження мирової угоди набрала законної сили 23.12.2015.

13. Відповідно до вказаної ухвали Київським районним судом міста Одеси встановлено, що 18.12.2014 померла мати сторін ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді 63/100 частини будинку по АДРЕСА_1 . Право власності на вказану частину будинку підтверджується рішенням суду, витягом про реєстрацію права власності в КП "ОМБТІ та РОН" від 18.01.2005 на 2/3 частини вказаного будинку та іншими документами. Сторони звернулись до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про вступ у спадщину після померлої матері. Після смерті матері сторони фактично вступили в спадщину: проживають в будинку та доглядають за ним.

14. З огляду на зазначене, оскільки рішенням суду за позивачкою визнано право власності в порядку спадкування за законом на 63/100 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка повторно звернулася до управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області для проведення державної реєстрації права власності на вказане домоволодіння.

15. 24.03.2016, за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятої 12.02.2016 о 12:09:53 годині за реєстраційним номером 15607127, державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_4 прийнято рішення №28908943 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень (щодо права власності) на домоволодіння за адресою:

АДРЕСА_1 . Підставою для відмови слугувало те, що подані документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Також в рішенні зазначено, що за даними технічного паспорту об`єкт має самочинні будівництва.

17. Враховуючи викладене державний реєстратор, посилаючись на приписи частини третьої статті 10 Закону №1952-IV, пункти 18, 23 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 25.12.2015 №1127 (далі - Порядок №1127 в редакції, яка діяла станом на прийняття відповідачами спірного рішення), відмовив у державній реєстрації права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

18. В обґрунтуванні вимог касаційної скарги зазначається, що висновки судів попередніх інстанцій стосовно протиправності спірного рішення державного реєстратора не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального та дотриманні норм процесуального права, а також не відповідають дійсним обставинам справи, у зв`язку з чим, на переконання скаржника, ухвалені ними судові рішення є незаконними і необґрунтованими, у зв`язку з чим підлягають скасуванню.

19. Свою позицію ГТУЮ мотивує тим, що згідно змісту оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції висновки суду стосувались лише одного з відповідачів - державного реєстратора, тоді як резолютивна частина вищезгаданого судового акту свідчить про задоволення позову до обох відповідачів.

20. Вищенаведені обставини залишились поза увагою колегії суддів під час апеляційного перегляду справи й, при цьому, як у постанові суду першої інстанції, так і в ухвалі апеляційного суду, не наведено мотивів, з яких виходили суди, задовольняючи позов саме до ГТУЮ.

21. Водночас, скаржник наполягає на тому, що подана ОСОБА_1 ухвала про затвердження мирової угоди і визнання за нею права власності на нерухоме майно (частину домоволодіння) не є підставою для здійснення державної реєстрації такого права, а отже вважає правомірним спірне рішення державного реєстратора, оскільки таке прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Законом 1952-IV і Порядком №1127.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

22. Так, відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

23. Повноваження відповідачів у спірних правовідносинах визначаються, зокрема, Законом №1952-IV.

24. Відповідно до статті 4 Закону №1952-IV обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

25. Згідно з положеннями частини першої статті 5 Закону №1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

26. За правилами, встановленими частиною першою статті 15 Закону № 1952-IV, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться у такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

27. Відповідно до частини першої статті 16 Закону № 1952-IV заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених цим Законом.

28. Разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку (частина третя статті 16 Закону № 1952-IV).

29. Згідно з положеннями частини сьомої статті 16 Закону №1952-IV державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом.

30. Відповідно до частини третьої статті 17 Закону №1952-IV документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

31. Варто зауважити, що до документів, які, у розумінні Закону №1952-IV є підставою для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав, віднесено й ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди (пункт 10 частини першої статті 27 цього Закону).

32. При цьому, відповідно до пункту 1 частини другої статті 9 Закону №1952-IV державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

33. Спірні правовідносини врегульовані й підзаконним нормативно - правовим актом - Порядком № 1127, який визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону №1952-IV державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

34. Пунктом 12 Порядку №1127 передбачено, що розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

35. Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку, що право власності на об`єкти нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації. Державна реєстрація здійснюється за заявою власника майна та доданими до неї правовстановлюючими документами, що підтверджують набуття права власності на відповідні об`єкти. При цьому, державний реєстратор, приймаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, зобов`язаний перевірити відповідність поданих документів вимогам законів та інших нормативно-правових актів, перевірити відсутність суперечностей між наявною в Державному реєстрі інформацією та поданими документами, встановити відсутність заборон та обмежень щодо об`єктів нерухомого майна.

36. Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.08.2018 у справі №804/7973/17, від 18.10.2018 у справі №638/643/17, від 06.05.2020 у справі №370/2050/16-а

37. Поряд із цим, вичерпний перелік підстав для відмови у проведенні державної реєстрації визначений у частині першій статті 24 Закону №1952-IV.

38. Зокрема, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:

1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;

3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;

4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;

5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;

6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;

7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;

9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;

11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

39. Частиною другою статті 24 Закону №1952-IV визначено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

40. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.

41. Отже, перелік підстав для відмови у проведенні державної реєстрації прав на нерухоме майно є вичерпним і остаточним, розширеному тлумаченню не підлягає.

42. Разом з тим, серед документів, на підставі яких може бути зареєстроване право власності на нерухоме майно, пунктом 10 частини першої статті 27 Закону №1952-IV визначено ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди, а тому, якщо цей документ відповідає вимогам закону, державний реєстратор зобов`язаний вчинити відповідну реєстраційну дію.

Оцінка доводів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

43. У справі, яка розглядається, суди встановили, що право власності на 2/3 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (далі - домоволодіння) було зареєстроване за матір`ю позивачки ОСОБА_2 в реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» ще 14.01.2005 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.03.2004, яке набрало законної сили.

44. Також, як випливає з матеріалів справи, досліджених у судах попередніх інстанцій, у 2006 році між співвласниками домоволодіння укладено мирову угоду, затверджену ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.11.2006 у справі №2-1366/2006р, згідно з якою визнано право власності на це домоволодіння у таких частках: за ОСОБА_2 - матір`ю позивачки, на 63/100 частки домоволодіння; за ОСОБА_3 (братом позивачки) - на 26/100 домоволодіння; за позивачкою - ОСОБА_1 - на 11/100 домоволодіння.

45. Однак, ОСОБА_2 за життя право власності на 63/100 частки домоволодіння не зареєструвала, у зв`язку з чим ОСОБА_1 , після смерті матері звернулась до суду з позовом про визнання права власності на це майно в порядку спадкування.

46. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 17.12.2015, постановлену у справі №520/11827/15-ц, затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування.

47. Абзацом другим резолютивної частини даного судового рішення визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 63/100 частки вищезгаданого домоволодіння.

48. Під час судового розгляду справи №520/11827/15-ц було встановлено і відображено в описовій частині ухвали Київського районного суду міста Одеси від 17.12.2015, що 63/100 частка домоволодіння, стосовно якого державним реєстратором прийнято спірне рішення, входила до складу раніше зареєстрованих на праві власності за матір`ю ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 , 2/3 цього ж домоволодіння і такі факти підтверджені рішенням суду, витягом про реєстрацію права власності в КП "ОМБТІ та РОН" від 18.01.2005 на 2/3 частини вказаного будинку та іншими документами. Після смерті матері сторони фактично вступили в спадщину, проживають в будинку та доглядають за ним.

49. За приписами частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в редакції, яка була чинною станом на час розгляду цієї справи у судах попередніх інстанцій, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

50. Таким чином, як встановили суди попередніх інстанцій, за позивачкою в порядку цивільного судочинства визнано прав власності на вищезгадане домоволодіння, яке підлягає державній реєстрації.

51. В той же час, пункт 10 частини першої статті 27 Закону №1952-IV прямо передбачає можливість державної реєстрації прав на нерухоме майно на підставі ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди, яка, згідно встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, і була подана на розгляд відповідачам у межах спірних правовідносин.

52. Судовим розглядом також встановлено, що ухвала Київського районного суду міста Одеси від 17.12.2015 набула законної сили 23.12.2015, не скасована і не визнана нечинною, відповідача вимогам закону.

53. Ураховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли слушного і обґрунтованого висновку про відсутність у державного реєстратора заснованих на законі правових підстав для прийняття спірного рішення.

54. Правильними є й висновки судів про те, що наявність у складі частини домоволодіння, з метою державної реєстрації права власності на яке звернулась позивач, самочинно збудованих або переобладнаних приміщень не може бути підставою для відмови у проведенні такої реєстрації, оскільки право власності на них вже було зареєстровано у встановленому законом порядку за матір`ю ОСОБА_1 , і саме на це нерухоме майно за позивачкою визнано право власності в порядку спадкування за законом згідно судового рішення, яке набрало законної сили.

55. Наведені ж у касаційній скарзі мотиви таких висновків не спростовують, оскільки не містять належних, вагомих і беззаперечних аргументів, доводів та міркувань, які б могли поставити під сумнів встановлені судовим розглядом факти, обставини й свідчили про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та/або порушення норм процесуального права.

56. Разом з тим, відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

57. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

58. Статтями 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

59. Відповідно до положень пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (№ 63566/00), пункту 13 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Петриченко проти України" (№ 2586/07) та пункту 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (№42310/04), суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.

60. Крім цього, у пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року по справі «Бендерський проти України» (№ 22750/02) вказано, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (…). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (…). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

61. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

62. При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

63. Суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

64. Ураховуючи викладене, Верховний Суд, провівши касаційний розгляд справи у межах вимог і доводів касаційної скарги та повноважень, визначених статтею 341 КАС України, не виявив неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та/або порушень норм процесуального права, а тому не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, які ухвалені відповідно до закону.

65. Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, підпунктом 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України, пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15.01.2020 №460-IX,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2016 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.08.2016 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н.В. Коваленко

Судді: Я.О. Берназюк

І.В. Желєзний