Справа № 420/3916/20
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2020-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3916/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2020 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Стефанов С.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання постанови у розмірі 277 862,80 грн. та стягнення моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн., -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 07 травня 2020 надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, в якому позивач просить:

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області (; 65080, Одеська обл., м. Одеса, вул. Академіка Філатова, буд. 15-А) на користь ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий Малиновським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 03.12.2003 року, РНОКПП НОМЕР_2 ) суму середнього заробітку за час затримки виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/408/17 від 15.03.2017 року про поновлення на посаді, за період з 16.03.2017 року по 09.03.2020 рік включно, у розмірі 277 862,80 грн. (двісті сімдесят сім тисяч вісімсот шістдесят дві грн. 80 коп.);

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області (; 65080, Одеська обл., м. Одеса, вул. Академіка Філатова, буд. 15-А) на користь ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий Малиновським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 03.12.2003 року, РНОКПП НОМЕР_2 ) моральну шкоду у розмірі 200 000 грн. (двісті тисяч грн.);

- витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач в цілому зазначив, що постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/408/17 від 15.03.2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування Наказу №1543 о/с від 16.11.2016р. в частині звільнення зі служби в поліції оперуповноваженого Київського ВП в м.Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області Заігралова В.В. за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), поновлення на посаді, та стягнення середньомісячного грошового утримання за час вимушеного прогулу задоволено у повному обсязі: визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області №1543 о/с від 16.11.2016 р. в частині звільнення зі служби в поліції оперуповноваженого Київського ВП в м.Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області Заігралова В.В. за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів); поновлено капітана поліції ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого Київського ВП в м.Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області; стягнуто з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16.11.2016 р. по 15.03.2017 р. у загальному розмірі 20 903 (двадцять тисяч дев`ятсот три) грн. 44 коп.

Постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого Київського ВП в м.Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області та стягнення з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць, підлягала негайному виконанню, відповідно до п.п.2,3 ч.1 ст.256 КАС України.

Позивач зазначає, що постанова Одеського окружного адміністративного суду від 15.03.2017 року по справі №815/408/17 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого Київського ВП в м.Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області була виконана лише 10.03.2020 року (наказ ГУНП в Одеській області від 10.03.2020 №349о/с). Тобто, вказана постанова в частині поновлення на посаді залишалась не виконаною з 16.03.2017 по 09.03.2020 включно, в результаті чого вказаний період часу залишався для позивача неоплаченим.

Окрім того, позивач стверджує, що незаконне звільнення з органів поліції, а в подальшому затримка виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/408/17 від 15.03.2017 року стали підставою для моральних страждань, як позивача так і членів його сім`ї, втрати життєвих зв`язків та додаткових зусиль для організації свого життя, чим ОСОБА_1 завдано моральної шкоди.

Враховуючи викладене позивач вважає, що у зв`язку із тривалим невиконанням постанови суду було порушено його права гарантовані Конституцією України, а тому він звернувся до суду з даним позовом про стягнення з Головного управління Національної поліції в Одеській області середнього заробітку за час затримки виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/408/17 від 15.03.2017 року за період з 16.03.2017 року по 09.03.2020 рік включно, у розмірі 277 862,80 грн. (двісті сімдесят сім тисяч вісімсот шістдесят дві грн. 80 коп.) та завданої моральної шкоди у розмірі 200 000 грн. (двісті тисяч грн.).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху з підстав недотримання позивачем вимог ст.160, 161 КАС України, у зв`язку з чим надано позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви. У встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

05.06.2020 року від представника позивача надійшла уточнена позовна заява (вхід.№21748/20), відповідно до якої остаточними позовними вимогами просять вважати такі:

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області (; 65080, Одеська обл., м. Одеса, вул. Академіка Філатова, буд. 15-А) на користь ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий Малиновським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 03.12.2003 року, РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/408/17 від 15.03.2017 року про поновлення на посаді, за період з 16.03.2017 року по 09.03.2020 рік включно, у розмірі 277 862,80 грн. (двісті сімдесят сім тисяч вісімсот шістдесят дві грн. 80 коп.);

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області (; 65080, Одеська обл., м. Одеса, вул. Академіка Філатова, буд. 15-А) на користь ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий Малиновським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 03.12.2003 року, РНОКПП НОМЕР_2 ) моральну шкоду у розмірі 200 000 грн. (двісті тисяч грн.);

- витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

10.06.2020 року (вхід. №ЕП/8554/20) та 11.06.2020 року (вхід. №22396/20) через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого, Головне управління Національної поліції в Одеській області позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись в цілому на те, що вина відповідача в питанні затримки виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/408/17 від 15.03.2017 року відсутня. Оскільки, після звернення позивача із заявою від 31.01.2020 року, Головним управлінням Національної поліції в Одеській області на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/408/17 від 15.03.2017 року було видано наказ від 10.03.2020 №349о/с, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого Київського ВП в м.Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області.

При цьому відповідач зазначає, що ОСОБА_1 у період з 15.03.2017 ро по 31.01.2020 року жодних дій спрямованих на поновлення його на посаді на підставі рішення суду не вчиняв та із відповідними заявами не звертався. Окрім того, відповідач звертає увагу на відсутність інформації щодо місцезнаходження ОСОБА_1 , що унеможливлювало самостійне виконання відповідачем рішення суду в частині поновлення позивача на раніше займані посаді.

Також, відповідач вказує на відсутність доказів на підтвердження розміру відшкодування моральної шкоди, яку було завдано позивачу у зв`язку із несвоєчасним виконанням рішення суду, та існування причинного зв`язку між шкодою та діями відповідача.

У зв`язку із зазначеним, Головне управління Національної поліції в Одеській області просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

30.06.2020 року від представника позивача через канцелярію суду (вхід. №25005/20) надійшла відповідь на відзив у якій представник позивача наголошує на тому, що постанова Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/408/17 від 15.03.2017 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого Київського ВП в м.Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області була виконана відповідачем із затримкою та лише в примусовому порядку. При цьому, представник позивача зазначає, що аргументи відповідача про необізнаність щодо місцезнаходження ОСОБА_1 та, як наслідок, невиконання рішення суду, є такими, шо не відповідають дійсності, оскільки адреса позивача була зазначена у позивній заяві по справі №815/408/17. Також, представник позивача зазначає, що ним було надано належні та допустимі докази на підтвердження моральних страждань позивача та розміру завданої матеріальної шкоди, а тому вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, відзив, відповідь на відзив, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/408/17 від 15.03.2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування Наказу №1543 о/с від 16.11.2016р. в частині звільнення зі служби в поліції оперуповноваженого Київського ВП в м.Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області Заігралова В.В. за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), поновлення на посаді, та стягнення середньомісячного грошового утримання за час вимушеного прогулу задоволено у повному обсязі: визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області №1543 о/с від 16.11.2016 р. в частині звільнення зі служби в поліції оперуповноваженого Київського ВП в м.Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області Заігралова В.В. за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів); поновлено капітана поліції ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого Київського ВП в м.Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області; стягнуто з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16.11.2016 р. по 15.03.2017 р. у загальному розмірі 20 903 (двадцять тисяч дев`ятсот три) грн. 44 коп.

Постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого Київського ВП в м.Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області та стягнення з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць, підлягала негайному виконанню, відповідно до п.п.2,3 ч.1 ст.256 КАС України.

Зазначена постанова набрала законної сили 04.05.2017 року.

Судом встановлено, що вищезазначена постанова суду в частині здійснення ОСОБА_1 виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 20 903, 44 грн., виконана Головним управлінням Національної поліції в Одеській області 12.02.2020 року, що підтверджується, зокрема, повідомленням Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області від 12 лютого 2020 року №11 про безспірне списання коштів з рахунків боржника (а.с.174).

При цьому судом встановлено, що постанова Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/408/17 від 15.03.2017 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого Київського ВП в м.Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області виконано лише 10.03.2020 року, що підтверджується витягом з наказу ГУНП в Одеській області №349 о/с від 10.03.2020 (а.с.176).

Позивач вважаючи, що у звязку із тривалим невиконанням постанови суду було порушено його права гарантовані Конституцією України, звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/408/17 від 15.03.2017 року за період з 16.03.2017 року по 09.03.2020 рік включно, у розмірі 277 862,80 грн. (двісті сімдесят сім тисяч вісімсот шістдесят дві грн. 80 коп.) та завданої моральної шкоди у розмірі 200 000 грн. (двісті тисяч грн.).

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

За приписами ст. 235 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Частиною третьою статті 14 КАС України встановлено, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно зі статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, підставою для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку є затримка власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі.

Отже, встановлений факт затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі є підставою для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку.

Аналіз вищенаведених правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

В той же час, ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника. А тому, судом не приймаються до уваги доводи відповідача про безпідставність вимог ОСОБА_1 через затримку виконання судового рішення з незалежних від відповідача причин, в тому числі через бездіяльністю самого позивача.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно, без відкриття виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №260/1424/18 від 30.04.2020 року.

Як встановлено судом вище, в даному випадку, виконання постанови суду від 15.03.2017 року про поновлення на роботі позивача, не зважаючи на негайне виконання, відбулось лише 10.03.2020 року, а отже період з 16.03.2017 року по 09.03.2020 року є часом затримки виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, тобто є часом затримки в поновленні позивача на посаді в органах Національної поліції.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

У пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009 року у справі «Юрій ОСОБА_2 проти України» (заява № 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Отже, з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов`язок щодо його виконання.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

З наведеного випливає, що відповідач порушив вищенаведені норми та не виконав негайно постанову суду в частині поновлення позивача на посаді, що спричинило, як наслідок штучне продовження терміну вимушеного прогулу.

Суд зазначає, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України слід встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Як уже було зазначено та встановлено судом, ОСОБА_1 було поновлено на посаді оперуповноваженого Київського ВП в м.Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області 10.03.2020 року, про що ГУНП в Одеській області винесено наказ №349 о/с від 10.03.2020 року.

Отже, відповідач допустив затримку виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року. Час затримки виконання постанови становить період з 16 березня 2017 року по 09 березня 2020 року.

Згідно з статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 Верховний Суд визначив природу вимоги про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, та дійшов висновку, що такий спір є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині 2 статті 233 КЗпП України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 16 березня 2017 року по 09 березня 2020 року, що складає 1090 календарних днів.

Розрахунок суми заробітної плати за час вимушеного прогулу здійснюється на підставі Наказу Міністерства внутрішніх справі України від 06.04.16 №260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання» (далі - Порядок №260).

Відповідно до пункту 6 Розділу ІІІ Порядку №260 поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Пунктом 9 Розділу І Порядку №260 встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Матеріалами справи встановлено, що згідно з витягу з особової картки за період з січня 2016 р. по листопад 2016 р., наданого УФЗБО ГУНП в Одеській області фактичне грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням становить: вересень 2016 року - 5400,00 грн, жовтень 2016 року - 10150 грн, всього 15550,00 грн (а.с.37).

Час вимушеного прогулу позивача складає з 16.03.2017 по 09.03.2020 року включно: 2017 рік - 291 календарний день (березень 2017- 16 календарних днів, квітень 2017 - 30 календарних днів, травень 2017 - 31 календарний день, червень 2017 - 30 календарних днів, липень 2017 - 31 календарний день, серпень 2017 - 31 календарний день, вересень 2017 - 30 календарних днів, жовтень 2017 - 31 календарний день, листопад 2017 - 30 календарних днів, грудень 2017 - 31 календарний день); 2018 рік - 365 календарних днів (січень 2018 - 31 календарний день, лютий 2018 - 28 календарних днів, березень 2018 - 31 календарний день, квітень 2018 - 30 календарних днів, травень 2018 - 31 календарний день, червень 2018 - 30 календарних днів, липень 2018 - 31 календарний день, серпень 2018 - 31 календарний день, вересень 2018 - 30 календарних днів, жовтень 2018 - 31 календарний день, листопад 2018 - 30 календарних днів, грудень 2018 - 31 календарний день); 2019 рік - 365 календарних днів (січень 2019 - 31 календарний день, лютий 2019 - 28 календарних днів, березень 2019 - 31 календарниий день, квітень 2019 - 30 календарних днів, травень 2019 - 31 календарний день, червень 2019 - 30 календарних днів, липень 2019 - 31 календарний день, серпень 2019 - 31 календарний день, вересень 2019 - 30 календарних днів, жовтень 2019 - 31 календарний день, листопад 2019 - 30 календарних днів, грудень 2019 - 31 календарний день); 2020 рік - 69 календарних днів (січень 2020 - 31 календарний день, лютий 2020 - 29 календарних днів, березень 2020 - 9 календарних днів). Всього 1090 календарних днів.

Отже, грошове забезпечення ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з 16 березня 2017 року по 09 березня 2020 року складає 277 862,80 грн. (254,92 грн. х 1090 календарних днів).

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 15.03.2017 року у справі №815/408/17, а саме за період з 16.03.2017 року по 09.03.2020 року включно у загальному розмірі 277 862,80 грн. з Головного управління Національної поліції в Одеській області.

Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 200 000 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Моральна (немайнова) шкода - наслідки правопорушення, які не мають економічного змісту і вартісної форми і можуть полягати у: 1) фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна (немайнова) шкода може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми.

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відповідно до ст.1167 Цивільного кодексу України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст.1174 Цивільного кодексу України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Таким чином, враховуючи положення ст.1174 Цивільного кодексу України, котрими передбачено відповідальність за завдану шкоду незалежно від вини заподіювача, позивач має довести не лише протиправність поведінки відповідача, але й наявність самої моральної шкоди, та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В обґрунтування вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 200 000 грн. позивач зазначив, що незаконне звільнення з органів поліції, а в подальшому затримка виконання Постанови Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/408/17 від 15.03.2017 року стало підставою для моральних страждань, як позивача так і членів його сім`ї, втрати життєвих зв`язків та додаткових зусиль для організації свого життя. Так, зокрема, дружина позивача, ОСОБА_3 , під час вагітності у зв`язку із моральними стражданнями, змушена була перебувати на обстеженнях у лікарів, про що свідчать відповідні розрахункові квитанції та направлення. Сам позивач, також зазнав моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків, змушений був звертатися за кваліфікованою допомогою до лікарів. За результатами проведених обстежень позивачу було поставлено діагноз - дезадаптаційна вегето-судинна дистонія з антено-невротичним синдромом (а.с.67). Крім того, ОСОБА_1 було докладено додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки у зв`язку із затримання виконання рішення суду та необхідністю утримання дружини, яка перебувала в декретній відпустці ОСОБА_1 змушений був продати свою квартиру, у належній йому частині, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 16.07.2018 року (а.с.72-73).

Разом з тим, суд повинен надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд приймає до уваги тривалість порушеного права позивача на працю, оскільки постанова Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/408/17 від 15.03.2017 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого Київського ВП в м.Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області була виконана лише 10.03.2020 року, що підтверджується витягом з наказу ГУНП в Одеській області №349 о/с від 10.03.2020, а також зміни у стані здоров`я позивача, що підтверджуються відповідною консультацією лікаря (а.с.67).

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якого доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахування вищезазначених правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Така правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі №815/7401/16.

При цьому, суд звертає увагу, що доказами, які дозволять встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Відповідно до ч.2 ст.94 КАС України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно з ч.ч.4-5 ст.94 КАС України копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством, а саме національним стандартом України ДСТУ 4163-2003 «Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації». Зокрема, згідно з пунктом 5.27 Національного стандарту України ДСТУ 4163-2003 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації», затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 7 квітня 2003 р. № 55, відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціали та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту «підпис». Така відмітка проставляється на кожному аркуші засвідченої копії документа.

В порушення зазначених норм, позивач до позовної заяви на підтвердження наявності моральної шкоди та її обсягу надав неналежним чином засвідчені копій доказів (а.с. 55-66, 70-75).

За таких обставин, зважаючи на те, що позивачем не надано допустимих та достатніх доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити її відповідність заявленим позовним вимогам, враховуючи тривалість порушеного права позивача на працю, зміни у стані здоров`я позивача, суд вважає необхідним вимогу позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 200 000 грн. задовольнити частково та стягнути на користь ОСОБА_1 з Головного управління Національної поліції в Одеській області моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн. 00 коп.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи усі наведені обставини, суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій щодо закінчення виконавчого провадження, скасування постанови від 03.06.2019 року та зобов`язання вчинити певні дії - підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на зазначене, враховуючи часткове задоволення адміністративного позову, згідно із ст.139 КАС України судові витрати ОСОБА_1 у загальній сумі 4 778,63 грн., сплачені згідно квитанції №0.0..1 від 07.05.2020 року на суму 2 000,00 грн. та квитанції №0.0..1 від 13.05.2020 року на суму 2 778,63 грн. підлягають частковому стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Одеській області відповідно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2 978 грн. 63 коп. (2 778 грн. 63 коп. + 200 грн. 00 коп.).

Керуючись ст.ст.2, 6, 7, 9, 12, 77, 139, 242-246, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання постанови у розмірі 277 862,80 грн. та стягнення моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області (; 65080, Одеська обл., м. Одеса, вул. Академіка Філатова, буд. 15-А) на користь ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Малиновським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 03.12.2003 року, РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/408/17 від 15.03.2017 року про поновлення на посаді, за період з 16.03.2017 року по 09.03.2020 рік включно, у розмірі 277 862 грн. 80 коп. (двісті сімдесят сім тисяч вісімсот шістдесять дві гривні вісімдесять копійок).

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області (; 65080, Одеська обл., м. Одеса, вул. Академіка Філатова, буд. 15-А) на користь ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Малиновським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 03.12.2003 року, РНОКПП НОМЕР_2 ) моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. 00 коп. (двадцять тисяч грн. нуль копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Одеській області (; 65080, Одеська обл., м. Одеса, вул. Академіка Філатова, буд. 15-А) на користь ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий Малиновським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 03.12.2003 року, РНОКПП НОМЕР_2 ) суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2 978 грн. 63 коп. (дві тисячі дев`ятсот сімдесять вісім гривень шістдесять три копійки).

В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили, згідно ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

При цьому, відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Суддя С.О. Cтефанов

.