Справа № 809/1466/15
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2020-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

14 липня 2020 року

Київ

справа №809/1466/15

адміністративне провадження №К/9901/14199/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Мартинюк Н.М.,

суддів Мельник-Томенко Ж.М., Шишова О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №809/1466/15

за участю:

секретаря судового засідання - Андрієнко Н.А.,

представника позивача - адвоката Авраменка Г.М.,

представника Державної податкової служби України - Борисевича Д.В.,

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства доходів і зборів України, правонаступником якого є Державна податкова служба України,

про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення, поновлення на публічній службі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2015 року (прийняту у складі: головуючого судді Гундяка В.Д., суддів Черепія П.М., Матуляка Я.П.).

і ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2016 року (прийняту у складі: головуючого судді Шавеля Р.М., суддів Бруновської Н.В., Костіва М.В.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у квітні 2015 року звернулася з адміністративним позовом до Міністерства доходів і зборів України (далі - «Міндоходів України»), правонаступником якого є Державна податкова служба України (далі - «ДПС України»), в якому просила:

- визнати незаконним її звільнення з посади заступника начальника Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області (далі - «ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області»);

- скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 16 березня 2015 року №184-о про звільнення позивачки;

- поновити її на посаді заступника начальника ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області;

- стягнути з Міндоходів України на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення до дня ухвалення судового рішення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що заборони, визначені частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», не можуть застосовуватися до ОСОБА_1 , оскільки вона за період своєї трудової діяльності не вчиняла жодних протиправних дій, про що й зазначила у заяві про проведення перевірки, передбаченої вказаним Законом. Водночас позивачка зауважує, що повинна нести відповідальність лише за свої індивідуальні дії та не може бути притягнута до відповідальності у зв`язку із зайняттям посади державної служби під час функціонування в державі тієї чи іншої владної системи. Також зауважує, що всупереч вимог частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України») була звільнена із займаної посади під час тимчасової непрацездатності. Відтак ОСОБА_1 вказує на порушення її конституційного права на працю.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Івано-Франківський окружний адміністративний суд постановою від 27 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2016 року, у задоволенні позову відмовив.

Суди виходили з того, що у період з 21 листопада 2013 року до 22 лютого 2014 року позивачка займала посаду заступника начальника ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області, яка передбачена частиною другою статті 3 Закону України «Про очищення влади», а тому до неї застосовується заборона, визначена частиною третьою статті 1 цього Закону. Водночас перевірка відповідно до вимог вказаного Закону здійснена із дотриманням його приписів, а також вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року №563 «Деякі питання реалізації Закону України «Про очищення влади», а отже підстав для скасування прийнятого за її наслідками наказу про звільнення ОСОБА_1 суди не встановили. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що норми КЗпП України не поширюються на правовідносини щодо звільнення позивачки, оскільки така процедура регламентована спеціальним законом, яким є Закон України «Про очищення влади».

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційній скарзі позивачка просить скасувати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2015 року і ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2016 року та прийняти нове судове рішення, яким її позов задовольнити повністю.

У скарзі ОСОБА_1 вказує на порушенням судами норм матеріального права, а саме: приписів Конституції України щодо права на працю, індивідуального характеру юридичної відповідальності та застосування міжнародних договорів як частини національного законодавства; Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» стосовно рівності трудових прав громадян і заборони дискримінації; КЗпП України щодо неможливості звільнення працівника під час тимчасової непрацездатності. Позивачка вважає, що суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин вказані нормативно-правові акти, зокрема Конституцію України, норми якої мають пряму дію.

Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суди порушили вимоги пункту 3 частини першої статті 156 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України) у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, оскільки відмовили у задоволенні її клопотань про зупинення провадження у справі до ухвалення Конституційним Судом України рішення щодо відповідності Конституції України окремих положень Закону України «Про очищення влади», зокрема частини другої статті 3 цього Закону, на підставі якої позивачку було звільнено, що призвело до ухвалення помилкових судових рішень по суті спору.

ДПС України відзиву на касаційну скаргу не подала, а представник відповідача у судовому засіданні, що відбулося 14 липня 2020 року проти задоволення касаційної скарги заперечував.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 проходила службу в податкових органах Івано-Франківської області на різних посадах.

Відповідно до наказу Міндоходів України від 4 червня 2013 року №1134-о позивачка була призначена на посаду заступника начальника ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області.

9 березня 2015 року ОСОБА_1 подала заяву на проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», в якій зазначила про непоширення щодо неї заборон, передбачених частинами третьою, четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади» (а.с. 10-11).

Листом від 11 березня 2015 року №975/8/09-19-04-33 ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області направило Державній фіскальній службі України отриману від ОСОБА_1 заяву, декларацію про майно, доходи і витрати за 2014 рік, а також довідку про результати перевірки відомостей, зазначених у трудовій книжці, про займані нею посади за період з 25 лютого 2010 року до 22 лютого 2014 року.

Згідно довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці, ОСОБА_1 4 червня 2013 року призначена на посаду заступника начальника ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області, тобто займала цю посаду у період з 21 листопада 2013 року до 22 квітня 2014 року (а.с. 95).

Наказом Міндоходів України від 16 березня 2015 року №184-о позивачку звільнено з посади заступника начальника ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області з 16 березня 2015 року з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади». У пункті 2 цього наказу такі підстави уточнено й зазначено, що звільнення відбулося на підставі: пункту 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України, частини чотирнадцятої статті 5 Закону України «Про очищення влади», довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці (а.с. 8).

У зв`язку з цим ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області 16 березня 2015 року також прийнято наказ №63-0 про оголошення наказу №184-о «Про звільнення ОСОБА_1 » (а.с.9).

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).

У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР; далі - «Конвенція») передбачено, що кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - «ЄСПЛ») як джерело права.

За правилами частин четвертої і шостої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») у редакції, чинній на момент вирішення цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору. Аналогічні норми закріплені у частині другій статті 3 КАС України у редакції, чинній до 8 лютого 2020 року.

16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року №1682-VII.

Очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (частина перша статті 1 вказаного Закону).

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (частина друга статті 1 Закону України "Про очищення влади").

Протягом десяти років із дня набрання чинності Законом України «Про очищення влади» посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (частина третя статті 1 Закону №1682-VII).

Статтею 2 Закону України «Про очищення влади» передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації).

Відповідно до пункту шостого частини першої статті 2 цього Закону заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені статтею 3 Закону України «Про очищення влади».

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням, а саме: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.

Часиною дев`ятою статті 1 Закону України «Про очищення влади» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень при виконанні цього Закону оскаржуються в судовому порядку.

Пунктом 1 частини п`ятої статті 5 вказаного Закону передбачено, що перевірці підлягають достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону.

За приписами частини чотирнадцятої цієї ж статті, керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, не пізніше ніж на третій день з дня отримання такого висновку, керуючись положеннями частини третьої або четвертої статті 1 цього Закону, звільняє таку особу із займаної посади або не пізніше ніж на третій день з дня його отримання надсилає такий висновок керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до КАС України, зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга подана ОСОБА_1 до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями КАС України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Обґрунтовуючи протиправність оскаржуваного наказу про звільнення на підставі Закону України «Про очищення влади» позивачка, окрім іншого, вказала на те, що не вчиняла жодних дій, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , про що також зазначила у заяві про проведення перевірки. Водночас зауважила, що була звільнена у зв`язку з перебуванням на визначеній вказаним Законом посаді державної служби, а не за будь-які протиправні дії індивідуального характеру.

Як встановлено судами, підставами для видання оскаржуваного наказу від 16 березня 2015 року №184-о зазначено пункт 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України, частину чотирнадцяту статті 5 Закону України «Про очищення влади», а також довідку про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці.

Так, згідно з довідкою про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці ОСОБА_1 , відповідно до критеріїв здійснення очищення влади, визначених у частині другій статті 3 Закону України «Про очищення влади», за період з 21 листопада 2013 року до 22 лютого 2014 року вона займала посаду, щодо якої встановлена заборона, а саме: з 4 червня 2013 року (наказ Міндоходів України від 4 червня 2013 року №1134-о) до моменту здійснення перевірки посаду заступника начальника ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області.

Оцінюючи правильність застосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин наведеного у цій постанові законодавства, Верховний Суд зазначає таке.

17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви №58812/15, №53217/16, №59099/16, №23231/18, №47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного і стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців із забороною обіймати посади державної служби на підставі приписів Закону України «Про очищення влади».

У цьому рішенні ЄСПЛ звернув увагу на Резолюцію Парламентської асамблеї Ради Європи №1096 (1996), в якій вона зауважила, що "люстрація" застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

Також у рішенні «Полях та інші проти України» ЄСПЛ зазначив, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом і призвели до втручання в право на приватне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан Янукович обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.

Крім того, ЄСПЛ зауважив, що застосування до заявників встановлених Законом України «Про очищення влади» заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини.

Відсутність застосування індивідуального підходу під час здійснення люстраційної перевірки, на що вказав ЄСПЛ, лягла в основу постанови Верховного Суду від 3 червня 2020 року №817/3431/14, прийнятої у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду.

Так, відсутність у Законі України «Про очищення влади» процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною третьою статті 2 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), що кореспондує положенням частини другої статті 2 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року).

Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У постанові від 3 червня 2020 року №817/3431/14 Верховний Суд дійшов висновку, що заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацією влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.

Як випливає зі встановлених судами обставин справи, що розглядається, під час проведення перевірки, за результатами якої позивачку звільнено з посади, не надавалася жодна оцінка наявності у діях ОСОБА_1 ознак вчинків, які могли б свідчити про вчинення нею дій, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення нею прав і свобод людини. Водночас Верховний Суд зауважує, що позивачка у заяві про проведення перевірки посилалася на те, що не вчиняла жодних із зазначених дій, а тому вважала, що до неї не застосовуються заборони, передбачені частинами третьою, четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади». Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач її обґрунтувань не взяв до уваги.

Суди також не врахували аналогічні доводи позивача й необхідність застосування у цій справі принципу індивідуальної відповідальності, що закріплений Конституцією України, оскільки без аналізу індивідуальної поведінки неможливо встановити особисту вину особи, до якої застосовують заборони, передбачені Законом України «Про очищення влади».

Підсумовуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ відповідача не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, прийнятий непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямований, і становить непропорційне втручання у право позивачки на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 3 червня 2020 року у справі №817/3431/14 і від 11 червня 2020 року у справі №815/1745/15.

Іншим доводам касаційної скарги Верховний Суд оцінку не надає, оскільки вони не впливають на викладені у цій постанові суттєві мотиви щодо незаконного звільнення позивачки.

Так, Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Скасування наказу від 16 березня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 в силу вимог частини першої статті 235 КЗпП України є підставою для її поновлення на попередній роботі, а саме: на посаді заступника начальника ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області з 17 березня 2015 року, що є достатнім ефективним засобом захисту порушеного права позивачки.

Беручи до уваги, що у цій справі вирішення спору залежить від застосування норм матеріального права, а у питанні застосування й тлумачення норм матеріального права Верховний Суд є судом, який має повну юрисдикцію, то Суд за правилами частини першої статті 351 КАС України (у редакції, чинній до 8 лютого 2020 року), уважає за необхідне ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги в частині визнання протиправним наказу про звільнення й поновлення ОСОБА_1 на посаді задовольнити.

Зробивши помилковий висновок про обґрунтованість і правомірність звільнення позивачки, суди попередніх інстанцій не встановили й не дослідили питань щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення у частині позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу належить скасувати з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

V. СУДОВІ ВИТРАТИ

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 132 КАС України визначено види судових витрат, які складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

З огляду на те, що справа стосується незаконного звільнення і поновлення ОСОБА_1 на роботі, то в силу статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору в усіх судових інстанціях. Однак за подання касаційної скарги ОСОБА_1 судовий збір сплатила. Втім, та обставина, що позивачка сплатила судовий збір і судове рішення частково постановлено на її користь, не може бути підставою для стягнення понесених нею витрат по сплаті судового збору з іншої сторони. У такому випадку помилково сплачений судовий збір має бути повернутий з державного бюджету за клопотанням позивачки.

Стосовно витрат на професійну правничу допомогу, то частиною дев`ятою статті 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору. До того ж розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134).

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При вирішенні питання про пропорційність судових витрат Верховний Суд враховує, що позов ОСОБА_1 задоволений не повністю, оскільки в частині позовних вимог справу направлено на новий судовий розгляд. Також Суд вважає дещо надмірними зазначені в описі робіт адвоката витрати часу щодо вивчення матеріалів справи, яка сформована в одному томі. Крім того, враховує, що адвокат позивачки брав участь у двох судових засіданнях, з яких лише одне тривало значний час, тоді як інше тривало менше 10 хвилин і розгляд справи у цьому засіданні було відкладено.

Відтак Верховний Суд вважає за необхідне стягнути на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу в сумі: 5000 грн, оскільки вважає такий розмір пропорційним до предмета спору і розумно необхідним у цій справі.

Керуючись статтями 134, 139, 341, 344, 349, 351, 353, 355, 356, 359 КАС України у редакції, чинній до 8 лютого 2020 року, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2015 року і ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2016 року скасувати і ухвалити нову постанову.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства доходів і зборів України, правонаступником якого є Державна податкова служба України, про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення, поновлення на публічній службі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в частині позовних вимог про визнання протиправним і скасування наказу та поновлення на роботі - задовольнити.

Визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 16 березня 2015 року №184-о "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області з 17 березня 2015 року.

Адміністративну справу №809/1466/15 у частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції - Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, в розмірі 5000,00 (п`яти тисяч) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової служби України (04053, місто Київ, Львівська площа, 8; ).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М. Мартинюк

Ж.М. Мельник-Томенко

О.О. Шишов,

Судді Верховного Суду