Справа № 140/2954/19
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/2954/19 пров. № А/857/4362/20

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.

за участі секретаря судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року (суддя Каленюк Ж.В., м. Луцьк, повний текст судового рішення складено 20 лютого 2020 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування вимоги про сплату боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 в жовтні 2019 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Волинській області, у якому просив визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 19.03.2019 №Ф-16566-23У та від 12.06.2019 №Ф-16566-23У. В обґрунтування позовних вимог вказує, що оскаржувані вимоги прийняті відповідачем безпідставно та підлягають скасуванню, оскільки у нього відсутній борг зі сплати єдиного соціального внеску. Наголошує, що рішеннями судів у справі №140/8/19 уже був встановлений факт своєчасної сплати позивачем єдиного соціального внеску, починаючи з лютого 2017 року по жовтень 2018 року та зазначено, що сплачені позивачем суми були зараховані на невідповідний рахунок через допущену помилку при визначенні коду бюджетної класифікації, номера розрахункового рахунку. Позивач вважає, що помилка під час перерахування платником єдиного внеску у строк, встановлений Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №2464-VI) має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова, а тому не може слугувати підставою для притягнення платника до відповідальності за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у справі №140/2954/19 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) від 19.03.2019 №Ф-16566-23У в частині недоїмки у сумі 9009,66 грн. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) від 12.06.2019 №Ф-16566-23У. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області судові витрати у сумі 3840,60 грн (три тисячі вісімсот сорок грн 60 коп.).

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням в частині відмови в задоволенні адміністративного позову, його оскаржив позивач, який із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що допущені ним помилки не свідчать про несплату необхідної суми єдиного внеску у визначений законодавством строк та не спричинили настання жодних негативних наслідків або збитків для відповідного бюджету та держави загалом, з огляду на що відсутні підстави для притягнення платника податку до відповідальності за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску. Крім того, апелянт не погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, оскільки вважає, що відповідачем не доведено неспівмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області на користь позивача витрат на правову допомогу, його оскаржив відповідач, який із посиланням на положення статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), а також практику Верховного Суду зазначає, що позивачем не доведено, що заявлений ним розмір витрат на правничу допомогу адвоката є обґрунтованим та співмірним зі складністю справи. Виходячи з наведеного, апелянт наголошує, що позивач необґрунтовано збільшує таким чином кількість годин на правничу допомогу у зв`язку з чим завищені витрати на такі послуги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 12.12.2019 та перебуває на обліку, як платник податків у податковому органі.

Згідно з відомостями Автоматизованої інформаційної системи (АІС) «Податковий блок ОСОБА_1 зареєстрований платником єдиного внеску, як фізична особа-підприємець з 12.11.1997 за Класифікацією видів економічної діяльності (КВЕД) 69.10 «Діяльність у сфері права», а з 21.02.2018 відповідач здійснює облік позивача за ознакою незалежної професійної діяльності, як адвоката. Відомості містять інформацію про реєстрацію позивача, як платника єдиного податку другої групи.

В матеріалах справи знаходяться звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску (форма №Д 5 (річна)) за 2017 та 2018 роки, які були подані ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем, який обрав спрощену систему оподаткування. Відповідно до цих звітів сума нарахованого єдиного внеску за 2017 рік становить 8448,00 грн (704,00 грн х 12 місяців), а за 2018 рік - 9828,72 грн (819,06 грн х 12 місяців). З податкових декларацій платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2017 та 2018 роки видно, що здійснюючи підприємницьку діяльність із застосуванням спрощеної системи оподаткування, ОСОБА_1 працю найманих працівників не використовував; водночас, у звіті про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (форма №Д4 (місячна)) за березень 2017 року від 20.04.2017 вказано про нарахування єдиного внеску у сумі 704,00 грн. з нарахованого доходу найманого працівника.

Позивач, покликаючись на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року у справі №140/8/19, яке набрало законної сили 03.07.2019, стверджує про своєчасну сплату єдиного внеску з лютого 2017 року по жовтень 2018 року, хоч і зарахованого на невідповідний рахунок, про що зазначено у мотивувальній частині цього судового рішення із зазначенням реквізитів платіжних документів.

Відповідач цю обставину також підтверджує відомостями облікової картки платника ОСОБА_1 за кодами класифікації доходів бюджету «71010000» (єдиний внесок, нарахований роботодавцем на суми заробітної плати, винагороду за договором цивільно-правового характеру, допомоги по тимчасовій непрацездатності), «71050000» для фізичних осіб підприємців у системі загальнообов`язкового соціального страхування у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю), зокрема, не заперечує факт сплати за 2017-2018 роки єдиного внеску у таких розмірах: за кодом «71010000» - 8324,00 грн, за кодом «71050000» - 8080,00 грн.

Головним управлінням ДФС у Волинській області 19.03.2019 сформовано ОСОБА_1 вимогу №Ф-16566-23У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску у сумі 27182,36 грн., з них: 19731,38 грн. недоїмка, 2974,76 грн. штраф та 4476,22 грн. пеня.

Крім того, 12.06.2019 сформовано вимогу №Ф-16566-23У про сплату боргу (недоїмки) станом на у сумі 27182,36 грн. (з них недоїмка 27182,36 грн).

Як встановлено судом, недоїмка за вимогою від 19.03.2019 №Ф-16566-23У обчислена відповідачем у зв`язку із неповною сплатою ОСОБА_1 єдиного внеску, як фізичною особою-підприємцем за граничними строками сплати до 19.04.2017 - 2112,00 грн. (за перший квартал 2017 року), до 19.07.2017 2112,00 грн. (за другий квартал 2017 року); до 19.10.2017 2112,00 грн. (за третій квартал 2017 року); до 19.01.2018 - 2112,00 грн. (за четвертий квартал 2017 року); до 19.04.2018 - 2457,18 грн. (за перший квартал 2018 року); до 19.07.2018 - 2457,18 грн (за другий квартал 2018 року); до 19.10.2018 - 2457,18 грн. (за третій квартал 2018 року); до 21.01.2019 - 2457,18 грн. (за четвертий квартал 2018 року), а також як особою, яка займається незалежною професійною діяльністю, з граничним строком сплати до 19.04.2018 - 1638,12 грн (за перший квартал 2018 року); до 19.07.2018 - 2457,18 грн. (за другий квартал 2018 року); до 19.10.2018 - 2457,18 грн. (за третій квартал 2018 року); до 21.01.2019 - 2457,18 грн. (за четвертий квартал 2018 року).

Крім того, відповідно до вимоги від 19.03.2019 №Ф-16566-23У ОСОБА_1 має борг у зв`язку із несплатою штрафу у сумі 2804,76 грн. та пені у сумі 4476,22 грн., застосованих рішенням Головного управління ДФС у Волинській області від 12.01.2018 №, та штрафу у сумі 170,00 грн., застосованого рішенням Головного управління ДФС у Волинській області від 21.08.2018 №. Всього нараховано 34737,36 грн., а сплачено ОСОБА_1 за кодом класифікації доходів бюджету «71040000» - 7555,00 грн.; відтак, загальна сума недоїмки за вимогою від 19.03.2019 №Ф-16566-23У становить за розрахунками відповідача 27182,36 грн.

Розрахунок недоїмки у сумі 27182,36 грн. за вимогою від 12.06.2019 №Ф-16566-23У відповідач суду не надав.

Не погоджуючись із вказаними вимогами, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, перебуваючи на податковому обліку, як фізична особа-підприємець на спрощеній системі оподаткування, повинен вести єдиний податковий облік і сплату податків саме, як фізична особа-підприємець 2 групи єдиного податку та сплачувати єдиний соціальний внесок один раз, а не в подвійному розмірі, адже він не подавав заяву для взяття його на облік, як платника єдиного внеску - особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, та відповідно не подавав звітність, як такий платник, а тому відповідач безпідставно нараховував останньому єдиний внесок під час перебування у статусі фізичної особи-підприємця ще й єдиний внесок, як особі, яка здійснює незалежну професійну діяльність. Також суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність вимоги від 12.06.2019 №Ф-16566-23У з огляду на не наведення відповідачем підстав, визначених чинним законодавством для формування такої. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції дійшов висновку, що виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, з урахуванням участі адвоката, пов`язаної із представництвом позивача у суді, інших послуг, пов`язаних зі справою, витрати у сумі 6000,00 грн. є надмірними та їх повинен понести позивач, а решта витрат у сумі 5000,00 грн. підлягають розподілу поряд з іншими судовими витратами та відшкодуванню пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 3329,00 грн. (66,58%).

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Правові і організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом №2464-VI.

Відповідно до частини першої статті 2 даного Закону його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

За визначенням, наведеним у пункті 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Пунктами 4, 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ установлено, що платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, законодавець розмежовує платників єдиного внеску - фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність. Водночас, Закон №2464-VІ не визначає такого платника єдиного внеску, як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності. Фізична особа-підприємець та особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, є різними платниками єдиного внеску.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі ПК України), самозайнята особа платник податку, який є фізичною особою підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Позивач є фізичною особою-підприємцем, який обрав спрощену систему оподаткування, та є платником єдиного внеску в розумінні пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №2464-VІ облік осіб, зазначених, зокрема, у пунктах 4, 5 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом.

Взяття на облік осіб, зазначених, зокрема, у пунктах 4, 5 частини першої статті 4 цього Закону здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників (частина друга статті 5 Закону №2464-VІ).

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону №2464-VІ визначено, що Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - Державний реєстр) - організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб.

Відповідно до статей 5, 16, 19 Закону № 2464-VІ розроблено Порядок обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що затверджений наказом Міністерства фінансів України від 24 листопада 2014 року №1162 (далі - Порядок №1162). Цим Порядком визначаються питання взяття на облік, внесення змін до облікових даних та зняття з обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у територіальних органах Державної фіскальної служби України, надання контролюючим органам відомостей про зміну класу професійного ризику виробництва Фондом соціального страхування за період до 01 січня 2016 року, надання Пенсійному фонду України та фондам загальнообов`язкового державного соціального страхування даних про взяття/зняття з обліку платників єдиного внеску (пункт 2 розділу І Порядку №1162). Порядок поширюється на платників єдиного внеску, зазначених, зокрема, у пунктах 4, 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ (пункт 3 розділу І Порядку №1162).

Згідно з пунктами 3, 4 розділу ІІ Порядку №1162 дані про взяття на облік платників єдиного внеску в порядку інформаційної взаємодії передаються державному реєстратору в день взяття їх на облік за місцезнаходженням чи місцем проживання із зазначенням: дати взяття на облік, найменування та коду за ЄДРПОУ контролюючого органу, в якому такого платника взято на облік, реєстраційного номера платника єдиного внеску (пункт 3 розділу ІІ Порядку №1162). Взяття на облік юридичних осіб (їх відокремлених підрозділів) та фізичних осіб-підприємців, відомості щодо яких містяться в Єдиному державному реєстрі, як платників єдиного внеску підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру, яка надсилається (видається) цим юридичним особам (відокремленим підрозділам) та фізичним особам - підприємцям у порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (далі - Закон № 755-IV).

Як уже зазначалося, позивач як фізична особа-підприємець з 12.11.1997 є платником єдиного внеску, про що наявні відомості в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та АІС «Податковий блок».

У свою чергу, розділом ІІІ Порядку №1162 встановлено порядок взяття на облік платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону №755-IV.

Взяття на облік платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону №755-IV, контролюючим органом здійснюється за місцезнаходженням чи місцем проживання у день отримання від них заяви про взяття на облік платника єдиного внеску за формою №1-ЄСВ згідно з додатком 1, заяви про взяття на облік платника єдиного внеску (члена фермерського господарства) за формою №12-ЄСВ згідно з додатком 2 до цього Порядку (пункт 1 розділу ІІІ Порядку №1162).

Відповідно до пунктів 2, 3 розділу ІІІ Порядку №1162 платники єдиного внеску, зазначені в пункті 5 частини першої статті 4 Закону №2464, подають заяву за формою №1-ЄСВ (додаток 1) протягом 10 календарних днів після державної реєстрації незалежної професійної діяльності у відповідному уповноваженому органі та отримання документа, що підтверджує право фізичної особи на ведення незалежної професійної діяльності. Платникам єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону №755-IV, контролюючим органом наступного робочого дня з дня взяття на облік безоплатно надсилається (вручається) повідомлення про взяття їх на облік за формою №2-ЄСВ згідно з додатком 2 до цього Порядку (пункт 3 розділу ІІІ Порядку №1162).

Аналіз положень цього Порядку свідчить про те, що взяття контролюючим органом на облік, як платників єдиного внеску осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, здійснюється виключно за заявою такої особи. Взяття на облік платників єдиного внеску осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, контролюючим органом за власною ініціативою шляхом встановлення «ознаки незалежної професійної діяльності» Порядок № 1162 не передбачає.

Відповідно до даних АІС «Податковий блок» ОСОБА_1 перебуває на обліку в органах доходів та зборів, як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність (адвокат) з 21.02.2018.

Разом з тим, відповідач не надав доказів, що позивач подавав заяву за формою №1-ЄСВ до контролюючого органу. Натомість, відповідач 21.02.2018 самостійно встановив позивачу, як фізичній особі-підприємцю ознаку незалежної професійної діяльності, що не узгоджується з нормами Порядку №1162, якими визначена процедура взяття на облік платників єдиного внеску. Внаслідок таких дій відповідача ОСОБА_1 додатково нараховувався єдиний внесок за ознакою незалежної професійної діяльності по 819,06 грн. за місяць: 19.04.2018 у сумі 1638,12 грн. за лютий-березень 2018 року; 19.07.2018 у сумі 2457,18 грн. за другий квартал 2018 року; 19.10.2018 у сумі 2457,18 грн. за третій квартал 2018 року; 21.01.2019 у сумі 2457,18 грн. за четвертий квартал 2018 року (всього 9009,66 грн).

З наведеного слідує, що починаючи з лютого 2018 року в інтегрованій картці відбувається одночасне нарахування ОСОБА_1 єдиного внеску за двома підставами: як фізичній особі-підприємцю, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, та як особі, яка здійснює незалежну професійну діяльність.

Разом з тим, відповідач не надав суду не лише доказів звернення ОСОБА_1 із відповідною заявою про взяття його на облік, як особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, а й доказів фактичного здійснення ним такої діяльності, що давало б йому можливість стверджувати про наявність у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску, як платника відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ.

Постановою Правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року №10-1 затверджено Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (надалі - Положення №10-1). Відповідно до пунктів 1, 2 розділу ІІІ Положення №10-1 з метою забезпечення обробки інформації в Реєстрі застрахованих осіб для кожної застрахованої особи автоматично створюється облікова картка, якій присвоюється номер облікової картки. Облікова картка відкривається у разі, зокрема, надходження у складі звітності відомостей про суми нарахованого доходу та єдиного внеску фізичних осіб-підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність; в інших випадках, передбачених Законом. До облікових карток Реєстру застрахованих осіб вносяться відомості про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інша інформація, необхідна для обчислення, призначення та здійснення страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, зокрема відомості про фізичних осіб - підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність; відомості про нарахування страхових внесків та єдиного внеску фізичними особами - підприємцями та особами, які провадять незалежну професійну діяльність.

Форма витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (додаток 8 до Положення №10-1, пункт 6 розділу V) містить відомості щодо статусу застрахованої особи, серед типів якого нормотворець визначає фізичну особу-підприємця і самозайняту особу, під якою мається на увазі особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, що обумовлює висновок про те, що такого статусу застрахованої особи, як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності, Положення №10-1 не визначає.

Відтак, аналіз положень Закону №2464-VІ та Положення №10-1 дає підстави для висновку про відсутність повноважень у контролюючого органу за власною ініціативою без наявності звітності платника єдиного внеску (особи, яка провадить незалежну професійну діяльність/фізичної особи-підприємця), в якій містяться відомості про суми нарахованого доходу та єдиного внеску фізичних осіб-підприємців чи осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, вносити зміни (подавати інформацію до Пенсійного фонду України щодо змін) до облікової картки платника єдиного внеску шляхом встановлення «ознаки незалежної професійної діяльності» та відповідно нараховувати єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску на місяць, визначеного Законом №2464-VІ як граничний мінімальний внесок для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.

Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 №435 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23.04.2015 №460/26905; у редакції наказу Міністерства фінансів України від 15.05.2018 №511; далі - Порядок №435), визначає процедуру, форму, строки подання звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до Державної фіскальної служби України, яка є центральним органом виконавчої влади, який реалізує, зокрема, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань сплати єдиного внеску, її територіальних органів. Згідно з пунктом 16 розділу IV Порядку №435 фізичні особи-підприємці, які мають ознаку незалежної професійної діяльності, формують та подають до органів доходів і зборів окремі звіти (додаток 5).

Положення пункту 16 розділу IV Порядку №435 відсилають до додатка 5 «Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску», розділом 6 якого визначені типи платника, серед яких окремо зазначено ФО - на загальній системі оподаткування, ФО - на спрощеній системі оподаткування, особу, яка провадить незалежну професійну діяльність, членів фермерського господарства. Визначення окремого типу платника «фізичної особи-підприємця, яка має ознаку незалежної професійної діяльності» формою звіту не передбачено.

Відповідно до висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладених у рішенні від 02 вересня 2019 року, та висновків Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у зразковій справі №520/3939/19, за наявного існуючого правового регулювання взяття та перебування на обліку платника єдиного внеску фізичної особи-підприємця з ознакою провадження незалежної професійної діяльності не передбачено. Взяття контролюючим органом на облік особи як платника єдиного внеску - фізичної особи-підприємця (пункт 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI) та внесення відомостей до реєстру застрахованих осіб унеможливлює нарахування єдиного внеску за іншим типом платника без прийняття відповідних рішень і внесення змін щодо попереднього обліку особи у спосіб, визначений Законом і підзаконними нормативно-правовими актами. Підзаконний нормативно-правовий акт спеціальної облікової політики в частині визначення такої категорії платників єдиного внеску, як фізична особа-підприємець з ознакою здійснення незалежної професійної діяльності не відповідає статті 4 Закону №2464-VI. Зміна контролюючим органом обліку особи платника єдиного внеску в спосіб, не встановлений Законом або встановлений підзаконним нормативно-правовим актом, який не відповідає Закону в цій частині, та нарахування на підставі таких дій єдиного внеску, суперечить принципам законності та належного врядування.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені Верховним Судом у справі №520/3939/19.

Відтак, за встановлених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_1 , перебуваючи на податковому обліку, як фізична особа-підприємець на спрощеній системі оподаткування, повинен вести єдиний податковий облік і сплату податків саме, як фізична особа-підприємець 2 групи єдиного податку та сплачувати єдиний соціальний внесок один раз, а не в подвійному розмірі, адже позивач не подавав заяву для взяття його на облік, як платника єдиного внеску - особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, та відповідно не подавав звітність як такий платник, а тому відповідач безпідставно нараховував останньому єдиний внесок під час перебування у статусі фізичної особи-підприємця ще й єдиний внесок, як особі, яка здійснює незалежну професійну діяльність.

Наведене дає підстави для висновку про протиправність вимоги Головного управління ДФС у Волинській області від 19.03.2019 №Ф-16566-23У про сплату боргу (недоїмки) в частині недоїмки у сумі 9009,66 грн: за перший квартал 2018 року 1638,12 грн, за другий квартал 2018 року 2457,18 грн; за третій квартал 2018 року 2457,18 грн; за четвертий квартал 2018 року 2457,18 грн.

Відтак, рішення суду в цій частині є обґрунтованим, та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Надаючи оцінку доводам сторін стосовно правомірності (протиправності) спірних вимог в іншій частині, апеляційний суд враховує такі положення Закону №2464-VI.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017) для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до пункту 5 статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Частинами п`ятою статті 9 Закону №2464-VI встановлено, що сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування.

Як зазначено в абзаці третьому частини восьмої статті 9 Закону №2464-VI, платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідно до статті 10 зазначеного Закону днем сплати єдиного внеску вважається: 1) у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів; 2) у разі сплати єдиного внеску готівкою - день прийняття до виконання банком або іншою установою - членом платіжної системи документа на переказ готівки разом із сумою коштів у готівковій формі.

Згідно з частиною другою статті 25 цього Закону у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Абзацом першим частини четвертої цієї статті визначено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7, пункту 5 статті 8 Закону №2464-VI позивач мав обов`язок сплатити єдиний внесок за 2017 рік у сумі 8448,00 грн. (704,00 грн х 12 місяців), а за 2018 рік у сумі 9828,72 грн. (819,06 грн х 12 місяців). З відомостей з облікової картки платника ОСОБА_1 за кодом класифікації доходів бюджету «71040000» (єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність) видно, що усього позивачем сплачено 7555,00 грн.: 33,00 грн. (внаслідок переплати у картці станом на 31.12.2016); 352,00 грн. у 2017 році; 6162,06 грн. у 2018 році (з них 5292,06 грн за рахунок перерахування коштів за кодом класифікації доходів бюджету «71050000» на «71040000» 26.06.2018 у сумі 463,00 грн., 16.10.2018 у сумі 4916,00 грн., 19.12.2018 у сумі 613,06 грн.); 17.01.2019 у сумі 1007,94 грн.

Суд першої інстанції правильно відхилив доводи позивача про протиправність вимоги від 19.03.2019 №Ф-16566-23У з тих підстав, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року у справі №140/8/19, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2019 року, встановлено протиправність вимог Головного управління ДФС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 24.09.2018 №Ф-16566-23-У та від 09.10.2018 №Ф-16566-23 і їх скасовано.

Частиною четвертою статті 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На думку суду, преюдиційність судового рішення у справі №140/8/19 стосується виключно тієї обставини, що позивач сплачував єдиний внесок і це підтверджується копіями квитанцій від 23.02.2017 №0.0.713412418 на суму 704,00 грн., від 20.03.2017 №0.0.730061734.1 на суму 704,00 грн., від 20.04.2017 №0.0.750199320.1 на суму 1408,00 грн., від 20.07.2017 №0.0.811107249.1 на суму 2012,00 грн., від 22.09.2017 №0.0.855244786.1 на суму 2100,00 грн., від 23.12.2017 №0.0.924949335.1 на суму 2100,00 грн., від 19.03.2018 №0.0..1 на суму 2460,00 грн., від 19.06.2018 №0.0..1 на суму 2458,00 грн., від 13.10.2018 №0.0..1 на суму 2458,00 грн., що і так не заперечується відповідачем. Водночас, цим рішенням також було встановлено, що зазначені суми були зараховані на невідповідний рахунок (за кодом доходів бюджету «71050000» та «71010000»), за якими утворилася переплата. Позивач не заперечує, що суми єдиного внеску сплачені ним на неправильні (невідповідні) рахунки через допущену помилку при визначенні коду бюджетної класифікації та номера розрахункового рахунку. Разом з тим, доказів сплати єдиного внеску за кодом класифікації доходів бюджету «71040000» та на відповідний рахунок у потрібному розмірі позивач не надав, не спростувавши доводи відповідача.

Як визначено частиною тринадцятою статті 9 Закону №2464-VI, суми помилково сплаченого єдиного внеску зараховуються в рахунок майбутніх платежів єдиного внеску або повертаються платникам у порядку і строки, визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної бюджетної політики, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Такий порядок затверджений наказом Міністерства фінансів України від 16 січня 2016 року №6 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 05 лютого 2016 року за №193/28323).

Матеріали справи свідчать, що зі сплаченого єдиного внеску у сумі 16404,00 грн. за кодами класифікації доходів бюджету «71050000» та «71010000», 5992,06 грн. були переведені на відповідний рахунок за кодом класифікації доходів бюджету «71040000», тим самим частково погашено борг (недоїмку); решта суми єдиного внеску продовжує обліковуватися за кодами класифікації доходів бюджету «71050000» та «71010000». При цьому, як встановлено судом, представник позивача у заяві від 29.03.2019, тобто, поданій уже після формування спірної вимоги від 19.03.2019 №Ф-16566-23У, просив перерахувати надміру (або помилково) сплачені кошти у сумі 7620,00 грн. з рахунку №0318 (а це код класифікації доходів бюджету «71010000») на рахунок №0318 (код класифікації доходів бюджету «71050000»). Наявність переплати за іншими рахунками дає можливість позивачу погасити борг з єдиного внеску за платежем «єдиний внесок фізичних осіб-підприємців, в т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування» (код класифікації доходів бюджету «71040000»), однак це залежить від волі самого позивача, якому необхідно подати до контролюючого органу відповідну заяву. У такому випадку недоїмка буде вважатися погашеною та не матиме наслідків для майнових прав позивача (за умови, якщо суми переплати буде достатньою для сплати боргу, який погашається з урахуванням черговості його виникнення).

Твердження позивача про те, що здійснення помилки під час перерахування платником суми грошового зобов`язання з єдиного внеску у строк, встановлений Законом України №2464-VI, має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова, а тому не може слугувати підставою для притягнення платника до відповідальності за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки спірними вимогами позивач не притягувався до відповідальності, а вони сформовані з метою повідомлення платника про наявність боргу та є заходом стягнення цього боргу.

Також судом взято до уваги, що до загальної суми недоїмки (боргу) за вимогою від 19.03.2019 №Ф-16566-23У включено борг, що утворився у зв`язку із несплатою позивачем штрафних санкцій та пені, застосованих рішенням Головного управління ДФС у Волинській області від 12.01.2018 № (2804,76 грн. штрафу та 4476.22 грн. пені) за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, а також штрафу у сумі 170,00 грн., застосованого рішенням від 21.08.2018 № за несвоєчасне подання звіту.

Акт від 21.08.2018 №881, рішення від 21.08.2018 №, рішення від 12.01.2018 № надіслані ОСОБА_1 за його податковою адресою, що відповідає адресі реєстрації позивача, як фізичної особи-підприємця, зазначеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Частиною одинадцятою статті 25 Закону №2464-VI надано право органу доходів і зборів застосовувати до платника єдиного внеску штрафні санкції. Згідно з частиною одинадцятою зазначеної статті про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа органу доходів і зборів у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску. Суми пені та штрафів, передбачених цим Законом, підлягають сплаті платником єдиного внеску протягом десяти календарних днів після надходження відповідного рішення. Зазначені суми зараховуються на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для зарахування єдиного внеску. При цьому платник у зазначений строк має право оскаржити таке рішення до органу доходів і зборів вищого рівня або до суду з одночасним обов`язковим письмовим повідомленням про це територіального органу доходів і зборів, яким прийнято це рішення.

Відповідно до пункту 7 розділу VII Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449 (дaлi - Iнcтpyкцiя №449), рішення про нарахування пені та застосування штрафів вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено особисто такій фізичній особі або її законному представникові чи надіслано листом на її адресу за місцем проживання або останнім відомим місцем її перебування з повідомленням про вручення.

Суми штрафів та пені, передбачені пунктами 2, 3, 5, 6 цього розділу, підлягають сплаті платником єдиного внеску чи банком протягом 10 календарних днів після надходження відповідного рішення або можуть бути оскаржені в цей самий строк до органу доходів і зборів вищого рівня або до суду з одночасним обов`язковим письмовим повідомленням про це відповідного органу доходів і зборів, посадовими особами якого прийнято це рішення (пункт 8 розділу VII Інструкції №449).

Позивач ОСОБА_1 не надав суду доказів сплати штрафу та пені, застосованих рішеннями від 12.01.2018 №, від 21.08.2018 №, як і доказів їх оскарження. Водночас, перевірка правомірності прийнятих Головним управлінням ДФС у Волинській області рішень не охоплена даним спором (не є предметом позову). Відтак, позивач має обов`язок сплатити нараховані штраф та пеню, якщо лише зазначені рішення не будуть скасовані у встановленому порядку.

Наявність боргу з єдиного внеску прослідковується і у відомостях, роздрукованих позивачем з електронного кабінету платника, з яких видно, що станом на 31.12.2019 недоїмка становить 18799,72 грн. та пеня 4476,22 грн., а уже станом на 21.01.2019 (граничний строк сплати єдиного внеску за четвертий квартал 2018 року) недоїмка становить 22706,14 грн. (всього станом на 31.01.2019 27182,36 грн, з урахуванням єдиного внеску у сумі 9009,66 грн, про протиправність нарахування якого суд вказав вище). Тобто, відомості електронного кабінету позивача відповідають операціям, відображеним в обліковій картці платника за кодом класифікації доходів бюджету «71040000».

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначена норма покладає на суб`єкта владних повноважень (контролюючий орган) обов`язок доведення правомірності рішень, дій чи бездіяльності, що є предметом спору, натомість позивач повинен спростувати доводи такого відповідача, якщо їх обґрунтованість заперечує.

З урахуванням встановлених обставин та аналізу норм чинного законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини, суд не знаходить підстав для висновків про протиправність вимоги від 19.03.2019 №Ф-16566-23У про сплату боргу (недоїмки) в частині недоїмки у сумі 18172,70 грн. Водночас, відповідач не довів правомірності нарахування ОСОБА_1 єдиного внеску 9009,66 грн, а відтак у цій частині вимога підлягає скасуванню, як протиправна.

Не доведено відповідачем і правомірності формування вимоги від 12.06.2019 №Ф-16566-23У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 27182,36 грн. Суд не має підстав вважати, що ця вимога дублює вимогу від 19.03.2019 №Ф-16566-23У, як стверджує відповідач.

Згідно з пунктом 3 розділу VІ Інструкції №449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадках, передбачених абзацами третім або четвертим цього пункту (тобто, платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску), вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається) платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій). Під частковим зменшенням суми недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованості зі сплати фінансових санкцій) для цілей цього пункту вважається зменшення загальної суми боргу (недоїмки) з єдиного внеску, яка включає нараховані та несплачені суми єдиного внеску (фінансових санкцій) за останній календарний місяць, в якому відбулось таке зменшення.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

У свою чергу, відповідно до пункту 7 розділу VІ Інструкції №449 якщо протягом наступного базового звітного періоду сума боргу (недоїмки) платника зросла, після проходження відповідних процедур узгодження та оскарження вимога про сплату боргу (недоїмки) подається до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства тільки на суму зростання боргу (недоїмки). Під сумою зростання боргу (недоїмки) для цілей цього пункту необхідно розуміти: позитивне значення різниці між сумою боргу платника за даними інформаційної системи органів доходів і зборів станом на кінець календарного місяця та сумою боргу, зазначеною у пред`явленій до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства вимозі, зменшене на суму сплат(и) після такого пред`явлення, якщо сума сплат(и) не більша за суму боргу, зазначену у пред`явленій до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства вимозі; позитивне значення різниці між сумою боргу платника за даними інформаційної системи органів доходів і зборів станом на кінець календарного місяця та сумою сплат(и) після пред`явлення до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства вимоги, зменшене на суму боргу, зазначену в такій вимозі, якщо сума сплат(и) менша за суму боргу, зазначену у пред`явленій до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства вимозі.

Порівняльним аналізом вимог від 19.03.2019 та від 12.06.2019 встановлено, що перша сформована станом на 19.03.2019 та містить недоїмку, штраф та пеню, друга станом на 12.06.2019 та містить лише недоїмку. Відповідач не навів підстав, визначених у Законі №2464-VI чи в Інструкції №449 для формування вимоги від 12.06.2019 №Ф-16566-23У. При цьому апеляційний суд відхиляє доводи відповідача про те, що ця вимога є відкликаною на підставі листа від 06.11.2019 №7103/10/03-20-55-10-10.

Відповідно до пункту 6 розділу VІ Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається відкликаною, якщо: сума боргу (недоїмки), зазначена у вимозі, погашається платником, органами державної виконавчої служби або органами Казначейства - у день, протягом якого відбулося таке погашення суми боргу (недоїмки) в повному обсязі; орган доходів і зборів скасовує або змінює раніше зазначену суму боргу (недоїмки) внаслідок її узгодження або оскарження - з дня прийняття органом доходів і зборів рішення про скасування або зміну раніше зазначеної суми боргу (недоїмки); вимога органу доходів і зборів про сплату боргу (недоїмки) скасовується судом - у день набрання судовим рішенням законної сили; борг (недоїмка) списується у випадках, передбачених статтею 25 Закону, в порядку, визначеному пунктами 9-11 цього розділу, - у день прийняття органом доходів і зборів рішення про списання боргу (недоїмки) відповідно до частини сьомої статті 25 Закону; є рішення суду на стягнення відповідних сум боргу (недоїмки), що зазначені у вимозі,- у день надходження виконавчих документів до органів державної виконавчої служби або до органів Казначейства.

Відповідач не надав доказів наявності наведених вище підстав, щоб вважати вимогу від 12.06.2019 №Ф-16566-23У відкликаною. Відтак, така вимога, правомірність формування якої відповідач не довів, створює негативні наслідки для майнових прав позивача, а тому для захисту цих прав таку вимогу про сплату боргу (недоїмки), яка є виконавчим документом, слід скасувати. У такому випадку є впевненість у тому, що інтереси позивача будуть захищені.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Покликання ОСОБА_1 на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 25 квітня 2018 року у справі №812/1611/16, від 25 березня 2019 року у справі №823/567/17 не можуть бути враховані апеляційним судом при вирішенні даного спору, оскільки така стосується правовідносин, які виникли за інших обставин справи.

Також, вирішуючи питання про розподіл судових витрат в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про можливість стягнення таких у розмірі 3329,00 грн, з огляду на наступне.

Згідно із частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Статтею 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, з аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року, заява №19336/04, пункт 268; рішення у справі «Баришевський проти України», заява № 71660/11, пункт 95; рішення у справі «Двойних проти України», заява №72277/01, пункт 80; рішення у справі «Меріт проти України», заява №66561/01, пункті 88). Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника сторони за договором. При цьому надані послуги повинні бути обґрунтованими, а доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи та не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним чи необґрунтованим щодо іншої сторони спору.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, для підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано такі документи: копію договору про надання правової допомоги адвокатом від 21.09.2019 №1, укладеного між адвокатом Карпуком А.С. та Сорокопудом М.О., акт приймання-передавання послуг від 14.01.2020 за договором про надання правової допомоги, квитанцію до прибуткового касового ордера від 14.01.2020 №2/14/01/20. В матеріалах справи наявні ордер про надання правничої допомоги серії АС №1000886, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВЛ №867, виданого ОСОБА_2 А ОСОБА_3 С.

Відповідно до пункту 1.1 договору ОСОБА_4 (адвокат) надає Сорокопуду М.О. (замовнику) консультаційні та юридичні послуги щодо представництва і захисту інтересів останнього, у тому числі в адміністративних судах, за позовом до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування вимог від 19.03.2019 №Ф-16566-23У, від 22.06.2019 №Ф-16566-23У. Договором встановлений порядок оплати послуг адвоката: за послуги, надані за пунктом 1.1 договору, замовник сплачує адвокату гонорар за домовленістю, виходячи із витраченого часу, а також понесені адвокатом витрати на представництво. Гонорар може сплачуватися, як почасово, так і сталою сумою. Почасова оплата становить 1000,00 грн за одну годину; фіксована сума становить 12000,00 грн. (пункт 4 договору).

Як видно з акта приймання-передавання послуг від 14.01.2020, адвокатом Карпуком А.С. надано професійну правничу допомогу ОСОБА_5 М. ОСОБА_6 у формі юридичного супроводу, складання та подання процесуальних документів до суду (справа №140/2954/19); загальна сума послуг становить 11000,00 грн, з них: аналіз законодавства, попередня консультація з приводу спірних правовідносин - 2000,00 грн (2 год х 1000,00 грн); підготовка позовної заяви - 4000,00 грн (4 год х 1000,00 грн); написання письмових доповнень у формі додаткових пояснень 3000,00 грн (3 год х 1000,00 грн); участь у судових засіданнях 03 та 14.01.2020 року 2000,00 грн. (2 год. х 1000,00 грн.). Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 14.01.2020 №2/14/01/20 ОСОБА_1 вніс до каси ОСОБА_4 11000,00 грн.

Позивачем заявлено до відшкодування фактично понесені витрати на правничу допомогу у загальній сумі 11000,00 грн. Разом з тим, незважаючи на наявність вказаних документів та факт оплати наданих адвокатом послуг, суд апеляційної інстанції вважає, що такий розмір витрат виходячи із предмету спору, складності справи, тривалості її розгляду є дещо завищеним.

Крім цього, апеляційний суд зазначає, що стаття 134 КАС України не виключає права суду перевіряти дотримання позивачем вимог частини п`ятої статті 134 щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Перш за все, колегія суддів при вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правовою допомогою адвоката, зазначає, що аналіз законодавства, попередня консультація з приводу спірних правовідносин (прийняття вимоги про сплату боргу) не має безпосереднього впливу на результат та включається до витрат пов`язаних з підготовкою позовної заяви. Також, апеляційний суд вважає, що аналіз законодавства, попередня консультація з приводу спірних правовідносин, підготовка та подання до суду позовної заяви, написання письмових доповнень у формі письмових пояснень не потребувала затрат значного часу 2 год., 4 год. та 3 год. відповідно, як зазначено представником позивача. Апеляційний суд враховує й те, що надання додаткових пояснень не є обов`язковим, оскільки виклад усіх обставин, пояснень, міркувань та аргументів щодо предмета спору позивач викладає виключно у заявах по суті, якими для позивача є позов та відповідь на відзив. Також не підлягають врахуванню судом витрати у сумі 1000,00 грн, про які зазначено в акті приймання-передавання послуг, за участь у судовому засіданні адвоката Карпука А.С. 03.01.2020, оскільки останній не прибув у судове засідання та у письмовому клопотанні просив відкласти розгляд справи у підготовчому засіданні.

Апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26 червня 2019 року, в якій викладено правові висновки про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та значенню справи.

Вказаний висновок Верховного Суду в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок відповідача, правомірно підлягала зменшенню у зв`язку з відсутності ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Таким чином, заявлені позивачем до відшкодування 11000,00 грн. витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з Головного управління ДПС у Волинській області становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат є не співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) в період провадження в суді першої інстанції, із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду викладеною щодо подібного питання у постанові від 26 вересня 2018 року по справі №753/15683/15 та підтримуються Верховним Судом у постанові від 09 жовтня 2019 року по справі №380.2019.000317.

Доводи апеляційних скарг зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційних скарг колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
О. Б. Заверуха
Повне судове рішення складено 15 липня 2020 року.