Справа № 805/3508/16-а
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2020-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року

м. Київ

справа № 805/3508/16-а

адміністративне провадження № К/9901/37892/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Пасічник С.С.,

суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Добропільської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року (суддя Бабіч С.І.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року (головуючий суддя Сіваченко І.В., судді: Міронова Г.М., Чебанов О.О.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Донбасвуглеавтоматика" до Добропільської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання дій протиправними, скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Донбасвуглеавтоматика" (далі - позивач, Товариство) звернулось до суду з позовом до Добропільської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області (далі - відповідач, податковий орган) про визнання протиправними дій відповідача щодо прийняття податкових повідомлень-рішень від 14.09.2016 №, №, скасування податкових повідомлень-рішень від 14.09.2016 №, яким збільшено грошове зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств за основним платежем на 145 945,00грн. та 72 973,00грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, №, яким збільшено грошове зобов`язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) на 679687,00грн. за основним платежем та 339 844,00грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Судами встановлено, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства, повноти нарахування та своєчасності сплати до бюджету ПДВ та податку на прибуток при здійсненні господарських операцій з ТОВ "Грейд компані" за період квітень-травень 2016 року, за результатами якої складено акт № 345/14/32355716 від 30.08.2016, яким встановлено порушення вимог пунктів 138.1, 138.8 статті 138, пунктів 198.1, 198.3 статті 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого занижено податок на прибуток за І півріччя 2016 на 145945,00грн. та завищено суму податкового кредиту з ПДВ на 679687,00грн.

У акті перевірки податковий орган констатував формування позивачем без достатніх правових підстав валових витрат та податкового кредиту з ПДВ за операціями із ТОВ "Грейд компані", посилаючись на результати здійснених заходів з податкового контролю по контрагенту та аналізу його податкової звітності, відповідно до яких не встановлено реальності господарських взаємовідносин останнього з платниками податків по ланцюгу постачання. Крім того, вказував на дефектність подорожніх листів, зокрема, відсутність конкретної адреси навантаження, зазначено лише - м.Київ, вул.Коноплянська,12; печатки вантажовідправника. Також зазначав про неподання до перевірки сертифікатів якості.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 23.11.2016 позов задоволено частково; скасовано податкові повідомлення - рішення від 14.09.2016 №, №У. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про недоведеність податковим органом безтоварності господарських операцій позивача з контрагентом (ТОВ "Грейд компані") щодо поставки товару (електротехнічне обладнання), які використані у власній господарській діяльності, а відтак Товариство правомірно сформувало валові витрати та включило до складу податкового кредиту суми ПДВ за результатами таких операцій.

В частині ж відмови в задоволенні позову суд виходив з дискреційних повноважень податкового органу щодо прийняття за наслідками перевірки податкових повідомлень-рішень.

Донецький апеляційний адміністративний суд ухвалою від 14 лютого 2017 року постанову суду першої інстанції залишив без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій в частині задоволення позову, відповідач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив їх скасувати в цій частині та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В своїй касаційній скарзі по суті зазначає про помилковість висновків судів першої та апеляційної інстанцій, вирішення спору без повного та всебічного дослідження всіх обставин, які мають істотне значення для правильного розгляду справи, що унеможливило реалізацію завдання адміністративного судочинства та призвело до формального та незаконного вирішення спору.

Товариство правом подання письмових заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не скористалося.

В подальшому справа передана до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд виходить з такого.

Конституційний правовий порядок у сфері оподаткування ґрунтується на положеннях частини першої статті 67, пункту 1 частини другої статті 92 Конституції України, згідно з якими кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори, що встановлюються виключно законами України, у порядку і розмірах, передбачених ними.

Згідно пункту 44.1 статті 44 ПК України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу (підпункт 135.1 статті 135 ПК України).

Відповідно до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 №73, витрати - зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).

Основним документом, який регулює формування витрат у бухгалтерському обліку, є Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 Витрати (далі - П(С)БУ 16), затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318.

Згідно з п. 7 П(С)БУ 16 витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Пунктом 44.2 статті 42 ПК України передбачено, що для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Згідно ж з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - це сума, на яку платник ПДВ має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг (підпункт а).

Пункт 198.3 статті 198 ПК України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

У відповідності до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

За визначенням статті 1 Закону №996-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Як визначено підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

У відповідності до статті 1 Закону №996-XIV господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Отже правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкових вигод (витрат та податкового кредиту) виникають за таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій та їх документального підтвердження сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності та належним чином складеної податкової накладної; ділової мети, розумних економічних причин для здійснення операції й подальшого використання придбаного товару (робіт, послуг) у межах господарської діяльності платника.

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкових вигод.

Недоведеність вказаних умов позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкових вигод, а покупця - права на їх формування та відображення у бухгалтерському та податковому обліку.

Так, під час розгляду справи встановлено, що 14.04.2016 та 16.05.2016 між Товариством (Покупець) та ТОВ «Грейд компані» (Постачальник) укладено договори постачання №14/04/16, №16/05/2016.

Відповідно до пункту 1.1 договорів Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця товар, а Покупець прийняти й оплатити його.

Кількість, асортимент, ціна товару та інші показники і характеристики визначаються у специфікаціях та/або видаткових накладних, що видаються для кожної партії товару в рамках даного договору (пункт 1.2 договорів).

Згідно пункту 3.1 договорів поставка здійснюється транспортом, силами і засобами Покупця самовивозом на умовах EXW (склад Постачальника) Інкотермс 2010. Пункт постачання за адресою: 04074, м. Київ, вул. Коноплянська, 12/311, якщо інше не буде визначено в додатках до цього договору.

Пунктом 3.5 договорів встановлено, що факт отримання товару Покупцем та передачі Постачальником підтверджується підписами та печатками уповноважених сторін на видаткових накладних.

Поставка електротехнічного обладнання (датчики, ізолятори опорні, трансформатори струму, блоки живлення, електронні плати тощо), як констатовано судами, підтверджується специфікаціями від 14.04.2016, від 16.05.2016, видатковими накладними № 18/4 від 18.04.2016, № 18/4/1 від 18.04.2016, № 19/4 від 19.04.2016, № 19/4/1 від 19.04.2016, № 20/4 від 20.04.2016, № 27/4 від 27.04.2016, № 27/4/1 від 27.04.2016, № 27/4/2 від 27.04.2016, № 27/4/3 від 27.04.2016, № 27/4/4 від 27.04.2016, № 28/4 від 28.04.2016, № 28/4/1 від 28.04.2016, № 29/4 від 29.04.2016, № 29/4 від 29.04.2016, № 30/4 від 30.04.2016, № 30/4/1 від 30.04.2016, № 30/4/2 від 30.04.2016, № 18/5 від 18.05.2016, № 18/5/1 від 18.05.2016, № 19/5 від 19.05.2016, № 19/5/1 від 19.05.2016, № 20/5 від 20.05.2016, № 20/5/1 від 20.05.2016, № 20/5/2 від 20.05.2016, № 23/5 від 23.05.2016, № 23/5/1 від 23.05.2016, № 24/5 від 24.05.2016, № 24/5/1 від 24.05.2016, № 24/5/2 від 24.05.2016, № 25/5 від 25.05.2016.

Перевезення товару здійснювалося транспортом, силами і засобами Покупця, про що свідчать подорожні листи № 000875 від 18-19.04.2016, № 000877 від 19-20.04.2016, № 000878 від 20-21.04.2016, № 000887 від 27-28.04.2016, № 000890 від 29-30.04.2016, № 000929 від 18-19.05.2016, № 000935 від 19-20.05.2016, № 000943 від 23-24.05.2016, № 000946 від 24-25.05.2016, № 000948 від 25-26.05.2016.

Встановлено, що транспортні засоби належать Товариству на праві власності (свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів); водії ж, які перевозили товар, працюють у Товариства на постійній основі протягом тривалого часу.

Придбаний товар використано у власній господарській діяльності Товариства (виробництво електророзподільної та контрольної апаратури, ремонт і технічне обслуговування машин і устаткування промислового призначення, установлення та монтаж машин і устаткування) відповідно до актів на списання використаних ТМЦ, калькуляцій, накладних-вимог на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів, заявок на отримання матеріалів для проведення ремонтно-налагоджувальних робіт, звітів про використані матеріали.

На підставі зазначених обставин та наведених доказів, оцінка яким була надана з дотриманням норм процесуального законодавства, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що господарські операції між позивачем та контрагентом документально підтверджені та фактично здійснені з метою використання в оподатковуваних операціях; відповідачем же - суб`єктом владних повноважень, на якого положеннями частини 2 статті 71 КАС України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, в ході розгляду справи не доведено обставин, які б свідчили про порушення позивачем податкового законодавства та наявність яких би призводила до невизнання права позивача на формування податкового кредиту з ПДВ.

Не надано й доказів невідповідності господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, їх збитковості тощо, які б окремо або в сукупності свідчили, що вчинення таких операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру).

Загалом, як встановлено судами попередніх інстанцій в ході розгляду справи, позиція податкового органу ґрунтується лише на інформації, отриманій за результатами здійснення податкового контролю по взаємовідносинам його контрагента з іншими особами, та без будь-яких фактів фіксації порушення робиться висновок про нереальність господарських операцій Товариства із ТОВ «Грейд компані». Разом з тим, можливі порушення податкового законодавства зі сторони постачальників контрагента не можуть за встановлених у даній справі обставин й відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства бути достатнім аргументом для позбавлення останнього сформованих податкових вигод за фактично вчиненою операцією.

Посилання ж відповідача на неподання до перевірки деяких документів (сертифікатів якості) та відсутність окремих реквізитів у подорожніх листах не можуть за наведеного свідчити про безтоварність господарських операцій позивача із постачальником.

Підсумовуючи викладене, суди обґрунтовано вказали на помилковість тверджень відповідача щодо нереального характеру правовідносин позивача із згаданим контрагентом щодо поставки товару, підставою для яких стали лише припущення контролюючого органу та недоведені обставини.

Доводи ж касаційної скарги не містять інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) в акті перевірки та з урахуванням яких суд вже надавав оцінку встановленим обставинам справи, й по суті зводяться лише до їх переоцінки.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, Верховний Суд не вбачає підстав для скасування рішення судів попередніх інстанцій й задоволення касаційної скарги.

Щодо позовних вимог, рішення про відмову у задоволенні яких прийнято судом першої інстанції та не оскаржується у цій справі, то в цій частині судове рішення касаційним судом не переглядається.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Добропільської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області залишити без задоволення, а постанову Донецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

СуддіС.С. Пасічник І.А. Васильєва В.П. Юрченко