Справа № 560/1594/20
Суддя: Фелонюк Д.Л.
Дата ухвалення: 2020-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/1594/20
РІШЕННЯ

іменем України

15 липня 2020 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Фелонюк Д.Л. розглянув адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення.

І. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН

ОСОБА_1 , громадянин Республіки Узбекистан, звернувся в суд з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 26 лютого 2020 року №2869 про відмову в наданні ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію";

- зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області повторно продовжити розгляд заяви ОСОБА_1 про надання йому дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію" та прийняти по ній нове рішення відповідно до чинного законодавства України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він, як громадянин Республіки Узбекистан, звернувся до відповідача з заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію". Вказав, що є чоловіком ОСОБА_2 , уродженки та громадянки Республіки Узбекистан, з якою разом проживає в м. Хмельницькому і яка документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , виданої 05.10.2017 Управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області. Вважає, що до заяви подав усі документи (копії та оригінали), які визначені в частині 5 статті 9 Закону України "Про імміграцію".

Проте, рішенням Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 26.02.2020 №2869 позивачу відмовлено в наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію". Вказує на протиправність цього рішення з підстав не зазначення у ньому конкретної причини відмови.

Звертає увагу на те, що прийняття спірного рішення вплине на сімейне життя позивача.

До суду надійшов відзив, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що позивач, який є уродженцем та громадянином Республіки Узбекистан, звернувся до сектору централізованого оформлення документів для іноземців та осіб без громадянства відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області з заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 2 статі 4 Закону України "Про імміграцію" як особа, яка має підстави для отримання дозволу на імміграцію в межах квоти, оскільки є чоловіком іммігрантки.

Вказує, що на виконання приписів пунктів 12, 14 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983), після отримання заяви позивача, Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області направило запити до МВС, органів Національної поліції, регіонального органу Служби безпеки України, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. Згідно з отриманою відповіддю Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області, Управління СБУ у Хмельницькій області не погоджено надання громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну, оскільки останній порушив частину 4 статті 10 Закону України "Про імміграцію", вказавши завідомо неправдиву інформацію стосовно себе в ході подачі заяви для отримання дозволу на імміграцію та діяльність останнього суперечить забезпеченню національних інтересів України.

Вважає, що в силу положень пункту 16 Порядку №1983, відповідач правомірно взяв до уваги цю інформацію та прийняв законне рішення про відмову у наданні дозволу на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію" (інші випадки).

До суду надійшли письмові пояснення, в яких Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області зазначає про те, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Натомість, усі дії Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області та Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які визначені нормативно-правовими актами України.

Вказує, що відповідно до пункту 14 Порядку №1983 Управлінням Служби безпеки України у Хмельницькій області у межах компетенції здійснено заходи з перевірки інформації про наявність чи відсутність підстав, встановлених статтями 9, 10 Закону України "Про імміграцію", для прийняття рішення у наданні дозволу на імміграцію громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 .

В ході здійснення заходів, визначених частинами 1, 5 статті 7 Закону України "Про контррозвідувальну діяльність", отримано дані щодо можливого подання позивачем недостовірних відомостей стосовно себе з метою незаконної легалізації на території України. Так, не підтверджена інформація, подана ОСОБА_1 в ході звернення до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, що міститься в заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну в графі "Місце проживання в Україні".

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України "Про свободу пересування та вільного вибору місця проживання" громадянин України, а також іноземець або особа без громадянства, у разі прибуття на нове місце проживання зобов`язаний протягом тридцяти календарних днів зареєструвати своє місце проживання, що не було виконано позивачем у встановлені терміни.

Наведене є порушенням частини 4 статті 10 Закону України "Про імміграцію" та слугувало підставою для прийняття рішення Управлінням Служби безпеки України у Хмельницькій області про недоцільність отримання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну.

Крім того, в ході проведення додаткових перевірочних заходів щодо місця проживання ОСОБА_1 через можливості ГУ НП України в Хмельницькій області встановлено, що вказана особа за адресою: Хмельницька обл., Хмельницький р-н, с. Лісові Гринівці, вул. Центральна 22 (адреса вказана в заяві-анкеті про надання дозволу на імміграцію в Україну, поданій до відповідача та завіреній власним підписом позивача), ніколи не проживала та не проживає на даний час.

Також зазначено, що за вказаною позивачем в адміністративному позові адресою : АДРЕСА_1 , знаходиться не придатний до проживання будинок.

До суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просить задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що за змістом пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію" відмовляється в наданні дозволу на імміграцію в Україну особам, в інших випадках, передбачених законами України. Проте, в спірному рішенні не зазначені конкретний закон чи нормативний акт, який порушено ОСОБА_1 . Є лише посилання на відповідь Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області.

Зауважує, що всі подані позивачем документи є достовірними та не підробленими.

Звертає увагу на не зазначення того, в чому саме діяльність позивача суперечить забезпеченню національних інтересів України.

До суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що в заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 під підпис було роз`яснено, що у разі зазначення у заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей, йому буде відмовлено у наданні дозволу на імміграцію. Разом з цим, Управлінням Служби безпеки України у Хмельницькій області встановлено не підтвердження зазначеної позивачем інформації у графі "Місце проживання в Україні".

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 19.03.2020 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

У зв`язку з усуненням недоліків позовної заяви, ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.04.2020 відкрито провадження в цій справі та вирішено її розглянути за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 30.04.2020 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Згідно з відомостями з вкладного талону до паспортного документа серії НОМЕР_2 адресою ОСОБА_1 зазначено с. Редвинці, Хмельницького району, Хмельницької області.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого 19.09.2019 Хмельницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, ОСОБА_1 є чоловіком ОСОБА_2 , громадянки Республіки Узбекистан.

ОСОБА_2 документована посвідкою на постійне проживання НОМЕР_1 , в якій, зокрема, зазначено її місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Республіки Узбекистан (паспорт серіїАА9043678), звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну від 26.09.2019 на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію" як особі, яка має підстави для отримання дозволу на імміграцію, оскільки перебуває у шлюбі з іншим іммігрантом, що має посвідку на постійне місце проживання в Україні. У графі "Місце проживання в Україні" зазначено: АДРЕСА_3 . Також зазначено про те, що позивачу відомо, що у разі зазначення у заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей, йому буде відмовлено у наданні дозволу на імміграцію.

Управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області були складені та направлені запити уповноваженим органам та структурам (ГУНП в Хмельницькій області, ДІАЗ МВС України, Державній прикордонній службі України, Управлінню СБУ у Хмельницькій області) з метою перевірки інформації стосовно наявності чи відсутності підстав для отримання заявником дозволу на імміграцію.

Відповідно до відповіді від 24.02.2020 №72/2/202/2476 Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області не погодило надання громадянину Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну, так як останній порушив частину 4 статті 10 Закону України "Про імміграцію", вказавши завідомо неправдиву інформацію стосовно себе в ході подачі заяви для отримання дозволу на імміграцію та діяльність останнього суперечить забезпеченню національних інтересів України.

За змістом письмових пояснень ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , працівника Лісовогринівецької сільської ради Василик О.М., доданими Головним управлінням Національної поліції в Хмельницькій області до відповіді (№3587/121/14-2019 від 18.11.2019) на звернення Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області, ОСОБА_1 не проживав та не проживає за адресою, зазначеною ним в заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну ( АДРЕСА_3 ).

Згідно з доданими до відповіді Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області (№2250/121/14-2019 від 15.07.2019) письмовими поясненнями старости села с. Редвинці Хмельницького району Хмельницької області ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , яка вказана в позовній заяві як місце реєстрації ОСОБА_1 , знаходиться не придатний до проживання будинок. Також надано фотоматеріали щодо будинку за вказаною адресою.

На підставі цієї інформації, головним спеціалістом відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління ДМС України в Хмельницькій області складений висновок за результатами розгляду заяви громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну від 26.02.2020, затверджений заступником начальника Управління ДМС України в Хмельницькій області 26.02.2020 та погоджений заступником начальника відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління ДМС України в Хмельницькій області 26.02.2020, в якому вказано про відмову позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 26.02.2020 №2869 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію".

Позивач, вважаючи це рішення протиправним, звернувся з цим позовом до суду.

IV. ОЦІНКА СУДУ

Згідно з статтею 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Така ж норма міститься в частині 1 статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання (частина 1 статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства").

Відповідно до статті 1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (пункт 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію").

Приписами статті 9 Закону України "Про імміграцію" встановлено, що заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто. Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Зі змісту наведених норм слідує, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів.

Разом з цим, процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначає Порядок №1983).

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно з пунктом 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Положеннями пункту 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Наведене свідчить про те, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Відповідно до пункту 16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

При цьому, підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені статтею 10 Закону України "Про імміграцію". Так, дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Суд встановив, що відповідач прийняв рішення від 26.02.2020 №2869 на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію", тобто, "в інших випадках, передбачених законами України". Проте, у цьому рішенні не зазначено який "інший випадок, передбачений законами України" став підставою для висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви позивача, відсутнє посилання на будь-яку норму іншого закону, яка передбачає "інший випадок" та не вказано суть порушення, яке стало причиною відмови.

Суд зважає на те, що факт укладення шлюбу позивача з іммігранткою ОСОБА_2 , яка на законних підставах постійно проживає в Україні, учасниками справи не оспорюється, а тому, ОСОБА_1 має право порушувати питання про набуття статусу іммігранта перед уповноваженим державним органом.

На думку відповідача, позивач в заяві про надання дозволу на імміграцію зазначив свідомо неправдиві відомості щодо місця його проживання в Україні.

Щодо цього твердження відповідача, суд зазначає та враховує наступне.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання (частини 1, 6 статті 29 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. Реєстрація та продовження реєстрації тимчасового перебування іноземців, осіб без громадянства здійснюються відповідно до законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Положення Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" не містять особливих правил реєстрації місця проживання іноземців, а тому, за загальним правилом слід застосовувати норми Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Нормами статті 9 Закону України "Про імміграцію" встановлено, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додається, зокрема, копія документа про місце проживання особи.

Як встановив суд, в заяві позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну від 26.09.2019 у графі "Місце проживання в Україні" зазначено: АДРЕСА_3 . Проте, жодних доказів проживання та/або реєстрації за вказаною адресою позивач не надав, а також не зазначив підстав її зазначення в заяві від 26.09.2019. Натомість, наданими Управлінням Служби безпеки України у Хмельницькій області матеріалами спростовано обставини щодо проживання та/або реєстрації ОСОБА_1 за цією адресою.

У вкладному талоні до паспортного документа серії НОМЕР_2 адресою ОСОБА_1 зазначено с. Редвинці, Хмельницького району, Хмельницької області. Водночас, наявні в матеріалах справи документи свідчать про не придатність житла для проживання за вказаною адресою.

Наведе свідчить про те, що позивач у заяві про надання дозволу на імміграцію зазначив відомості у графі "Місце проживання в Україні", проте не надав документи на їх підтвердження. Відповідач також не зазначив про те, які документи про місце проживання, на виконання вимог статті 9 Закону України "Про імміграцію", подавав ОСОБА_1 разом з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що його заяву розглянуто в менший термін, ніж йому було повідомлено працівником відповідача. Так, приписами статті 9 Закону України "Про імміграцію" встановлено, що термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання. Тобто, законодавством не встановлено мінімального терміну розгляду заяв.

Проте, у рішенні Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 26.02.2020 №2869 підставою відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 зазначено пункт 6 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію".

Проте, ні оскаржене рішення відповідача, ні висновок за результатами розгляду заяви позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну, жодних посилань на інші закони України, які б вказували на наявність тих обставин, які стали підставою для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію, як це визначено в пункті 6 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію", не містить.

Враховуючи викладене наявні правові підстави для визнання протиправним та скасування рішення Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 26 лютого 2020 року №2869 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Водночас, стосовно позовних вимог в частині зобов`язання Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області повторно продовжити розгляд заяви ОСОБА_1 про надання йому дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію" та прийняти по ній нове рішення відповідно до чинного законодавства України, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про зобов`язання вчинити певні дії.

Для належного способу захисту порушеного права позивача суд вважає необхідним зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

При цьому, вирішення питання щодо надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну є дискреційними повноваженнями відповідача. Тому, немає підстав для зобов`язання його прийняти по заяві ОСОБА_1 нове рішення відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За нормами частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Наведене свідчить про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 26 лютого 2020 року №2869 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 420 (чотириста двадцять) грн 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. На час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки апеляційного оскарження продовжуються.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспортний документ серії НОМЕР_2 )
Відповідач:Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області (вул.Миколи Мазура 4, м. Хмельницький, Хмельницька область, 29007 , ідентифікаційний номер - 37864148)

Головуючий суддя Д.Л. Фелонюк