Суддя: Антонюк Наталія Олегівна
Дата ухвалення: 2020-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Окрема думка суддів Великої Палати Верховного Суду
Антонюк Н. О., Британчука В. В., Гриціва М. І., Єленіної Ж. М., Кібенко О. Р., Прокопенка О. Б., Лященко Н. П., Яновської О. Г.
Справа № 11-619сап19
Постановою від 21 травня 2020 року Велика Палата Верховного Суду залишила без задоволення скаргу ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 04 червня 2019 року № 1525/0/15-19 «Про зміну рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 19 жовтня 2018 року № 3168/1дп/15-18 про притягнення судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності», а оскаржуване рішення - без змін.
Не погоджуємося із ухваленим Великою Палатою Верховного Суду рішенням, а тому викладаємо свої міркування в окремій думці.
Обставини справи та висновки Великої Палати Верховного Суду
У зв`язку із цим рішенням від 19 жовтня 2018 року № 3168/1дп/15-18 Перша Дисциплінарна палата ВРП притягнула суддю Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, застосувавши до неї дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади.
Рішенням від 04 червня 2019 року № 1525/0/15-19 ВРП змінила рішення її дисциплінарного органу, застосувавши до судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_1 інший вид дисциплінарної відповідальності - подання про тимчасове, на шість місяців, відсторонення від здійснення правосуддя з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов`язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації слідчих суддів та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді.

ВРП погодилася з висновками її Першої Дисциплінарної палати стосовно порушень, вчинення яких суддею було встановлено у дисциплінарній справі.

Разом із цим ВРП констатувала, що матеріали дисциплінарного провадження не містять доказів умисності вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарних проступків під час розгляду нею справ № 757/5777/15-ц та 757/2771/16-к, тому не погодилася з висновком про те, що допущені суддею порушення слід кваліфікувати як істотний дисциплінарний проступок. Натомість кваліфікувала їх за підпунктами «а», «б» пункту 1, пунктом 4 частини першої статті 106 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів».

Залишаючи без змін оскаржуване рішення ВРП, Велика Палата Верховного Суду зазначила таке.

Надаючи оцінку висновкам ВРП і її дисциплінарного органу про порушення суддею ОСОБА_1 вимог законодавства під час розгляду нею скарги ОСОБА_3 у справі № 757/64458/16-к, Велика Палата Верховного Суду встановила, що постановлена слідчим суддею ОСОБА_1 за відсутності скаржника ухвала від 04 січня 2017 року про відмову в задоволенні його скарги не супроводжувалася дослідженням аргументів сторін, доказів та обставин справи, тобто стала наслідком формального її розгляду і власне відмова мотивована виключно фактом неприбуття ОСОБА_3 в судове засідання, тобто це судове рішення ухвалено з непередбачених законом підстав.

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком ВРП про те, що суддя ОСОБА_1 розглянула скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність органу досудового розслідування з порушенням вимог КПК.

Щодо висновків ВРП і її Першої Дисциплінарної палати про допущені суддею ОСОБА_1 порушення під час розгляду справи № 757/5777/15, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що вирішуючи питання про надання дозволу на примусове виконання іноземного арбітражного рішення від 14 січня 2015 року, суддя ОСОБА_1 , маючи значний досвід роботи на цій посаді, не могла не розуміти неприпустимості втручання рішенням іноземного комерційного арбітражу в питання, які стосуються системи оподаткування держави, зокрема ставок тих чи інших податків, оскільки їх вирішення перебуває у площині публічного порядку держави і є елементом її суверенітету.

Підстави та мотиви висловлення окремої думки

Щодо дисциплінарного проступку в діях судді під час розгляду справи № 757/64458/16-к

27 грудня 2016 року у провадження слідчого судді ОСОБА_1 надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи Печерського управління поліції ГУ НП в місті Києві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Ухвалою від 4 січня 2017 року (справа № 757/64458/16-к) слідчий суддя ОСОБА_1 відмовила у задоволенні вказаної скарги ОСОБА_3 .

На думку дисциплінарної палати, відмова у задоволенні скарги ОСОБА_3 з підстав неприбуття скаржника у судове засідання не ґрунтується на нормах Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Дисциплінарна палата дійшла висновку, що відмова в задоволенні скарги з непередбачених законом підстав становить порушення права на справедливий суд в аспекті доступу до суду, що гарантовано ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Дисциплінарною палатою встановлено, що під час розгляду справи № 757/64458/16-к суддя ОСОБА_1 вчинила дисциплінарні проступки, передбачені пп. «а» п. 1 та п. 4 ч. 1 ст. 106 Закону 1402-VIII, а саме: внаслідок недбалості істотне порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило учасниками судового процесу реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків; внаслідок грубої недбалості допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод.

За результатами розгляду скарги судді ОСОБА_1 ВРП визнала такий висновок її дисциплінарного органу обґрунтованим, зазначивши, що можливість відмовити в задоволенні скарги з підстав неявки скаржника ст. 307 КПК не передбачено.

Проте ВРП не взяла до уваги недоліків нормативно-правового регулювання дій слідчого судді в разі неприбуття до суду особи, котра оскаржує рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора, та її захисника чи представника, належним чином повідомлених про розгляд скарги. Такі недоліки мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність у діях судді щодо застосування відповідних норм процесуального права недбалості як ознаки дисциплінарного проступку.

Відповідно до імперативних вимог частини третьої статті 306 КПК участь у судовому засіданні скаржника чи його захисника, представника (принаймні однієї із зазначених осіб) є обов`язковою. Водночас згідно із частиною другою цієї ж статті слідчий суддя зобов`язаний розглянути скаргу не пізніше сімдесяти двох годин з моменту її надходження.

У разі ж неявки до суду скаржника, належним чином сповіщеного про розгляд скарги, слідчий суддя не наділений повноваженнями забезпечити прибуття цієї особи проти її волі.

Зокрема, примусовий привід до суду згідно із частиною третьою статті 140 КПК застосовується виключно до підозрюваного, обвинуваченого або свідка.

Грошове стягнення за неявку до суду без поважних причин відповідно до частини першої статті 139 КПК може бути накладено лише на підозрюваного, обвинуваченого, потерпілого, цивільного відповідача, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.

Адміністративній відповідальності за злісне ухилення від явки в суд за статтею 185-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення підлягають лише свідок, потерпілий, позивач, відповідач, експерт, перекладач.

Таким чином, закон не встановлює жодних заходів процесуального примусу для забезпечення участі в судовому засіданні особи, котра оскаржує рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора. Не передбачає закон і можливості розгляду судом скарги за відсутності скаржника, належним чином повідомленого про такий розгляд (якщо в судовому засіданні не бере участі його захисник чи представник).

У частині другій статті 307 КПК визначено вичерпний перелік рішень, які слідчий суддя може прийняти за результатами розгляду відповідної скарги: скасувати рішення слідчого чи прокурора; зобов`язати припинити дію чи вчинити певну дію; відмовити в задоволенні скарги.

Однак постановлення будь-якої з наведених ухвал за відсутності і скаржника, і його захисника чи представника не відповідатиме приписам частини третьої статті 306 КПК.

Відкладення розгляду скарги призведе до порушення строку, встановленого частиною другою статті 306 зазначеного Кодексу, а також не гарантує прибуття в наступне судове засідання осіб, котрі не бажають брати в ньому участь.

Прийняття ж у такому випадку іншого рішення, крім зазначених у частині першій статті 307 КПК, не пов`язаного з розв`язанням порушених у скарзі питань по суті (зокрема, про залишення скарги без розгляду) суперечитиме закріпленій у пункті 2 частини першої статті 7, статті 9 КПК засаді законності, оскільки відповідного способу вирішення скарги законом не передбачено. Тоді як згідно з частиною другою статті 19 Конституції України суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, у зазначеній ситуації суддя позбавлений можливості розглянути скаргу з дотриманням передбаченого КПК порядку. Адже будь-яке з прийнятих ним рішень суперечитиме тій чи іншій нормі процесуального права. Такі висновки були викладені у аналогічній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 9901/365/19, провадження № 11-698сап19).

Відповідно до узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 січня 2017 року «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» в контексті вирішення питання про дії суду в разі відсутності скаржника, який заявив клопотання про розгляд скарги без його участі, а також належним чином повідомленого скаржника, який не з`явився на такий розгляд, слід зважати на те, що слідчим суддям доцільно у таких випадках залишати скаргу без розгляду.

У скарзі, поданій ВП ВС, суддя зазначила, що ч. 2 ст. 307 КПК не передбачає такого виду судового рішення за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування, як залишення без розгляду. А тому, на думку судді, невизначеність ст. 307 КПК наслідків за результатами розгляду скарги, на розгляд якої не з`явився скаржник, участь якого є обов`язковою, не може свідчити про допущену нею недбалість.

Як вбачається із наведеного, ухвала про відмову у задоволенні скарги поставляється за результатами розгляду скарги. Однак дисциплінарним органом встановлено, що суддя ОСОБА_1 розгляд скарги ОСОБА_3 фактично не здійснювала. Також дисциплінарна палата дійшла висновку, що ОСОБА_3 був належним чином повідомлений про такий розгляд.

Як зазначено у пункті 66 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність ефективність та обов`язки, тлумачення закону, яке здійснюють судді для вирішення справи, не повинне бути приводом для дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості.

З урахуванням недоліків законодавчого регулювання розгляду слідчим суддею скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора, які в аналогічних ситуаціях унеможливлюють дотримання встановленої КПК процедури, підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності у зв`язку з обраним нею способом тлумачення і застосування норм процесуального права не було.

Встановлюючи стислий строк розгляду скарги та закріплюючи вимогу обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, кримінальний процесуальний закон не регламентує рішення слідчого судді у випадку неявки скаржника. Тому наявне правове регулювання не дозволяє зробити висновок про допущення ОСОБА_1 порушення прав людини і основоположних свобод.

Окрім цього, відповідно до підпункту «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII для кваліфікації проступку, за який суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження, необхідно, щоб порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя унеможливило реалізацію учасниками судового процесу наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Тобто передбачений законодавцем дисциплінарний проступок (підпункт «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII) має пряму вказівку на фактичне настання певного наслідку, який повинен бути встановленим при притягненні судді до дисциплінарної відповідальності (при застосуванні вказаної норми).

Наслідки вчинення певних дій у кожному конкретному випадку мають бути встановлені і поставлені у вину суб`єктові дисциплінарного правопорушення, якщо між його діянням і наслідками існує причиновий зв`язок (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 30 січня 2020 року у справі № 9901/365/19, провадження № 11-698сап19).

Однак у спірному рішенні ВРП не зазначено правових наслідків, що настали для ОСОБА_3 та не вказано, яких саме наданих йому процесуальних прав чи процесуальних обов`язків він був позбавлений можливості реалізувати чи виконати, зокрема й у зв`язку з постановленням ухвали від 4 січня 2017 року, тобто не визначено наслідків вчинення суддею дисциплінарного проступку.

Отже, з урахуванням вимог пп. «а» п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 106 та ч. 2 ст. 109 Закону № 1402-VIII, порушення норм процесуального права, допущені суддею ОСОБА_1 , не могли бути кваліфіковані як дисциплінарний проступок, за який необхідно було притягувати її до дисциплінарної відповідальності та застосовувати до неї дисциплінарне стягнення.

Щодо дисциплінарного порушення у діях судді під час розгляду справи № 757/5777/15

Крім того, 19 лютого 2015 року до Печерського районного суду міста Києва звернулися ДжейКейІкс Ойл енд Гес ПіЕлСі, Полтава Гес Б.В. та СП «Полтавська газонафтова компанія» із клопотанням до держави Україна, яку представляє Міністерство юстиції України, про надання дозволу на примусове виконання іноземного арбітражного рішення, постановленого 14 січня 2015 року Надзвичайним арбітром Рудольфом Дольцером відповідно до Арбітражного регламенту Торгової палати міста Стокгольма, місце проведення арбітражу - Стокгольм, Швеція, за позовом ДжейКейІкс Ойл енд Гес ПіЕлСі, Полтава Гес Б.В. та СП «Полтавська газонафтова компанія» до держави України в особі Міністерства юстиції України, яким державі Україна наказується утриматися від накладення рентної плати за користування надрами для видобування природного газу компанією СП «Полтавська газонафтова компанія» за ставкою, вищою ніж 28 %, що була передбачена Податковим кодексом України до 31 липня 2014 року.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 08 червня 2015 року (справа № 757/5777/15, суддя ОСОБА_1) зазначене клопотання задоволено.

Вказана ухвала була залишена без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2016 року.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 02 листопада 2016 року скасував ухвалу апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2016 року, а справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Апеляційний суд міста Києва ухвалою від 21 грудня 2016 року, залишеною без змін постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2018 року, ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 08 червня 2015 року скасував та постановив нову ухвалу про відмову в задоволенні клопотання.

Дисциплінарна палата дійшла висновку, що суддя ОСОБА_1 не надала оцінку запереченням Міністерства юстиції України про суперечність арбітражного рішення приписам Податкового кодексу України, оскільки воно змінювало ставку рентної плати за користування надрами для видобування природного газу в Україні, що відповідно до Конституції України може визначатися виключно її законами; також, ця зміна стосувалася лише однієї юридичної особи (СП «Полтавська газонафтова компанія»), тобто мала ознаки дискримінаційної стосовно інших суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності.

За результатами розгляду скарги судді ОСОБА_1 ВРП визнала такий висновок її дисциплінарного органу обґрунтованим, зазначивши, що всупереч вимогам статей 210, 213 ЦПК України, а також практиці Європейського суду з прав людини, суддя ОСОБА_1 в ухвалі не вказала мотивів відхилення аргументів Міністерства юстиції України.

Відтак ВРП дійшла висновку про умисне незазначення в ухвалі мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору (підпункт «б» пункту 1 частини першої статті 92 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», які на цей час передбачені підпунктом «б» пункту 1 частини першої статті 106 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).

Не можемо погодитися з наведеними у спірному рішенні мотивами, з яких ВРП дійшла висновку про доведеність умислу в діях судді, а тому вважаємо помилковою їх кваліфікацію як вчинення дисциплінарного проступку і, як наслідок, безпідставним застосування до судді дисциплінарного стягнення.

У скарзі суддя ОСОБА_1 зазначила, що в постановленій ухвалі від 08 червня 2015 року вона виклала всі встановлені під час судового розгляду обставини, взяла до уваги надані сторонами аргументи, надала їм відповідну оцінку та навела мотиви відхилення аргументів Міністерства юстиції України. На думку судді ОСОБА_1 . Дисциплінарна палата та ВРП фактично надали оцінку ухваленому судовому рішенню, взявши на себе повноваження суду апеляційної та касаційної інстанцій.

Погоджуючись із зазначеними доводами, зазначаємо, що ухвала Печерського районного суду міста Києва від 08 червня 2015 року фактично містила мотиви відхилення аргументів Міністерства юстиції України щодо недотримання трьохмісячного строку врегулювання спору, неповідомлення боржника про призначення арбітра, ухвалення арбітражного рішення не у відповідності до арбітражної угоди, порушення публічного порядку.

Натомість, пославшись на недостатню деталізацію відповіді на аргументи сторони у судовому рішенні, Дисциплінарна палата та ВРП фактично здійснили оцінку судового рішення.

При цьому також не врахували, що Європейський суд з прав людини у рішенні «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine, заява № 4909/04, § 58, 10 лютого 2010 року), зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. В рішенні у справі «Трофимчук проти України» (Trofimchuk v. Ukraine, № 4241/03, § 54, 28 січня 2011 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Вважаємо за необхідне вкотре зазначити, що скасування або зміна судового рішення не тягне за собою дисциплінарної відповідальності судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли порушення допущено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов`язків (частина друга статті 92 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд»).

ВРП не може використовувати скасування судового рішення як підставу для дисциплінарної відповідальності чи для ухвалення рішення з негативними наслідками для особи, оскільки суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку (абзац другий частини першої статті 49 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).

ВРП не є органом державної влади, який може оцінювати законність судового рішення на підставі власного аналізу та розсуду, резюмувати і визнавати його незаконним, протиправним, фактично завідомо неправосудним поза процедурою кримінального провадження.

Відповідальність судді повинна наставати виключно за умисне (у формі [прямого чи непрямого] умислу чи грубої необережності) винесення незаконних судових рішень. Судді не повинні відповідати за тлумачення на свій розсуд правової норми, що відрізняється від тлумачення цієї норми його колегами, якщо у його рішенні відкрито, в рамках відповідного судочинства, наведена аргументація на його користь, з якою згодом не погодився суд вищої інстанції. Основним засобом правового захисту від помилок у судових рішеннях слугує оскарження цих рішень у порядку апеляційного провадження. Скасування не може слугувати єдиною підставою визнання судового рішення незаконним, оскільки скасування не обов`язково означає, що суддя діяв некомпетентно або непрофесійно.

Отож, тільки скасування судового рішення в поєднанні з аналізом причин та підстав його скасування, власна оцінка і віднесення судових рішень до незаконних чи таких, що ухвалені з порушенням вимог закону, не може визнаватися підставою чи мотивами, що містяться в ньому, з яких ВРП прийшла до відповідних висновків.

Застосовуючи Закон України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя», ВРП має враховувати міжнародні стандарти незалежності суддів, які передбачають, що усі дисциплінарні заходи щодо судді базуються на встановлених нормах поведінки судді. Більш того, якщо суддя може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності через його рішення, неможливо зберегти судову незалежність або демократичний баланс гілок влади.

Таким чином, при здійсненні дисциплінарного провадження щодо судді, предметом оцінки компетентними органами є дії судді, формою фіксації яких, в тому числі, може бути судове рішення. При цьому таке судове рішення може бути оцінено лише з точки зору дотримання суддею вимог національного закону та міжнародних стандартів здійснення судочинства.

У рішенні апеляційного суду відсутній висновок про те, що ухвала суду першої інстанції, винесена ОСОБА_1 є невмотивованою, в тому числі і у частині відхилення аргументів Міністерства юстиції України щодо суті спору.

Слід зазначити, що передбачена главою 1 розділу VIII ЦПК України (у редакції до 15 грудня 2017 року) процедура визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню, не є типовою справою суду першої інстанції, стосується тлумачення й застосування положень міжнародних договорів та може становити значну складність для суддів. Адже, вирішуючи це питання, суддя має проаналізувати значну кількість обставин, з якими закон (стаття 396 ЦК України) пов`язує виникнення підстав для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Зокрема суддя має дослідити випадки для відмови у задоволенні клопотання, передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також проаналізувати такі обставини: чи набрало рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, законної сили; чи була сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином повідомлено про розгляд справи; чи не належить розгляд справи, в якій ухвалене рішення, до виключної компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; чи існувало до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того ж предмета і на тих же підставах, що набрало законної сили, або чи перебувала у провадженні суду України така справа; чи не пропущений встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Законом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; чи підлягав предмет спору за законами України судовому розгляду; чи загрожує виконання рішення інтересам України; інші випадки, встановлені законами України.

Ухвалюючи спірне рішення у частині розгляду суддею ОСОБА_1 клопотання у справі № 757/5777/15, ВРП застосувала висновки судів апеляційної та касаційної інстанцій, однак належним чином не обґрунтувала свій висновок про умисне незазначення в судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів сторони щодо суті спору, наведене у якості підстави для притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, вважаємо, що в діях судді ОСОБА_1 під час розгляду справ № 757/5777/15 та № 757/64458/16-к відсутні склади дисциплінарних проступків, а відповідно застосування ВРП стягнення у виді подання про тимчасове, на шість місяців, відсторонення від здійснення правосуддя з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов`язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації слідчих суддів та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді не відповідає принципу пропорційності та неспівмірне вчиненому.

Судді Великої Палати Верховного Суду Н. О. Антонюк

В. В. Британчук

М. І. Гриців

Ж. М. Єленіна

О. Р. Кібенко

О. Б. Прокопенко

Н. П. Лященко

О. Г. Яновська