Справа № 140/3464/19
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2020-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/3464/19 пров. № А/857/3457/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційні скарги Міністерства оборони України, ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року, ухвалене суддею Денисюком Р.С. у м. Луцьку Волинської області у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, у справі № 140/3464/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання відмови протиправною, скасування рішення та зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

26 листопада 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача Міністерства оборони України, у якому просив визнати протиправною відмову в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії; скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, оформленого протоколом №69 від 31.05.2019 (пункт 36), та зобов`язати призначити одноразову грошову допомогу. При цьому, позивач також просив встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ч.2 п.3 Порядку №975 є дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії 12.11.2015.

Однак, на звернення до територіального військового комісаріату із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності отримав повідомлення про прийняте комісією Міністерства оборони України рішення, оформлене протоколом, про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, мотивоване тим, що зміна групи інвалідності відбулась понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності.

Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин строків реалізації права на одноразову грошову допомогу законодавством передбачено не було, позивач вважає, що набув право на отримання вказаної допомоги без обмеження дворічним терміном після первинного встановлення групи інвалідності.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України, викладене у пункті 36 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 31 травня 2019 року №69 про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги. Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, передбаченої Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, з урахуванням висновків суду. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що правовідносини щодо первинного встановлення інвалідності виникли до набрання чинності Законом №2011-ХІІ, тому п.4 ст.16-3 цього Закону до позивача не застосовується. Суд дійшов до висновку, що ефективним способом захисту є зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути заяву позивача про призначення одноразової грошової допомоги з урахуванням висновків суду.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у цій справі шляхом зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення суд вказав на відсутність підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення у цій справі, а примусове виконання рішень у даній категорії справ забезпечується органами державної виконавчої служби. Крім того, встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду, та, виходячи з обставин даної справи, суд не вбачає за необхідне зобов`язувати відповідача подавати звіт про виконання даного рішення суду.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, сторони оскаржили його в апеляційному порядку. Вважають, що оскаржуване судове рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційних скаргах.

Відповідач просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що з урахуванням змін до законодавства для вирішення спірних правовідносин слід застосовувати норми, які діяли на час їх виникнення. Вказує, що спір у цій справі виник щодо права позивача на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності з 12.11.2015. Відтак положення п.4 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2014 та діяли станом на 12.11.2015. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) п.4 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.».

Обидві ці норми пункту 4 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ (абз.1 і 2) передбачають обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності, її причини або ступеня встрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги дворічним строком. В розумінні цієї норми дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності. При цьому причина інвалідності (ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має. Аналогічні обмеження у праві на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності або ступеня працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду понад дворічний термін передбачені п.8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 в редакції на 12.11.2015.

Позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності ІІ групи та ухвалити в цій частині нове судове рішення про зобов`язання відповідача призначити одноразову грошову допомогу, передбачену ст.16 Закону №2011-ХІІ, відповідно до Порядку №975 у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказує на те, що при зверненні до Волинського обласного військового комісаріату з відповідною заявою про отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності було додано всі документи, передбачені п.11 Порядку №975. Комісією Міністерства оборони України було проведено перевірку цих документів. Будь-яких інших підстав для відмови у виплаті одноразової грошової допомоги, ніж ті, що вказані у протоколі №69 від 31.05.2019, комісією не зазначено. Відтак, погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність рішення Міністерства оборони України про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги. Водночас позивач вказує на те, що оскаржуваним судовим рішенням, яким зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву, його позбавлено права на ефективний судовий захист, гарантоване ст.55 Конституції України, та зазначає, що належним способом захисту порушених прав є зобов`язання відповідача призначити одноразову грошову допомогу.

Згідно з п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу Міністерства оборони України слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних силах України. Наказом командувача Сухопутних військ ЗСУ від 17.08.2007 № 407 звільнений у запас за пунктом 63, підпункт в (за станом здоров`я) з правом носіння військової форми одягу та відповідно до наказу Волинського обласного військового комісара (по стройовій частині) від 01.11.2007 №290 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу 01.11.2007 (а.с. 9, 10).

31.10.2007 за результатами медичного огляду (первинного) обласна медико-соціальна експертна комісія за наслідками травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, визначила ОСОБА_1 ІІІ групу інвалідності, що підтверджується копією виписки із акта огляду МСЕК до довідки серії ВЛН №005230 (а.с.11).

12.11.2015 за наслідками повторного огляду, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я медико-соціальною експертною комісією позивачу встановлено ІІ групу інвалідності довічно, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК серії 12 ААА№ 247309 (а. с. 12).

У зв`язку із зміною групи інвалідності, позивач в січні 2018 року звернувся до Міністерства оборони України через ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою та підтверджуючими документами про призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до чинного законодавства.

Комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (далі - Комісія МОУ) на засіданні, яке відбулось 31.05.2019, дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги полковнику ОСОБА_1 , зафіксувавши його у пункті 36 протоколу засідання комісії №69 від 31.05.2019 (а.с.8).

Зі змісту витягу з цього протоколу, який затверджений тимчасово виконуючим обов`язки Міністра оборони України 03.06.2019, слідує, що висновки суб`єкта владних повноважень про відсутність підстав для призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги грунтуються на тому, що зміна групи інвалідності у заявника відбулась понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності. Зазначено, що допомога у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності виплачена згідно рішення суду в розмірі 130659,36 гривень.

ІНФОРМАЦІЯ_2 листом від 02.06.2019 № ВСЗ/813, скерованим на адресу позивача, повідомлено про висновки Комісії МОУ за наслідком розгляду його документів, оформлені протоколом, та додано до листа копію витягу з протоколу (а.с. 7).

Позивач, вважаючи рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги протиправним, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Підставою для отримання одноразової грошової допомоги є встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Відповідно до пункту б) частини першої статті 16-2 цього Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, урегульовано Порядком № 975.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 975 особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із зміною групи інвалідності.

Саме зміна заявнику групи інвалідності понад дворічний термін після встановлення первинного встановлення інвалідності слугувало підставою для відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги.

Третю групу інвалідності позивачу встановлено 31.10.2007.

Другу групу інвалідності довічно позивачу встановлено 12.11.2015.

Згідно з пунктом 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Положення даної норми застосовується при вирішенні питання щодо отримання доплат між розміром раніше отриманої одноразової грошової допомоги при встановленні інвалідності нижчої групи та розміром одноразової грошової допомоги яка повинна виплачуватись при встановлені інвалідності вищої групи.

Стаття 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначає перелік осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, а стаття 16-3 Закону визначає порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги, строків же реалізації права на одноразову грошову допомогу не передбачено ані цим Законом, ані іншими нормативно-правовими актами.

На день звернення позивача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги на підставі статей 16, 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", діяв Порядок № 975, а тому саме його належить застосовувати у спірних правовідносинах.

Згідно пункту 12 Порядку № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Частиною другою пункту 3 Порядку № 975 встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що у разі встановлення військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у них виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується їм з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги. Оскільки, на момент виникнення спірних правовідносин, строків реалізації права на одноразову грошову допомогу законодавством передбачено не було, отже, позивач має право на отримання вказаної допомоги без обмеження дворічним терміном після первинного встановлення групи інвалідності.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 червня 2018 року (справа №760/11440/17), а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними покликання скаржника на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №806/2187/18, оскільки в даному випадку, обставини у вказаній справі не відповідають обставинам у даній адміністративній справі.

Ключовим правовим питанням у справі є правильність застосування до спірних правовідносин абз. 2 п. 4 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон №2011-XII) та п.8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (далі - Порядок № 975).

Так, у рішенні у справі №806/2187/18 позивач просив виплатити одноразову грошову допомогу після повторного огляду та встановлення вищої групи інвалідності (з III на II групу), при цьому встановленню ІІ групи інвалідності, яка встановлена після спливу дворічного строку після призначення ІІІ групи інвалідності, передувало зміна причини інвалідності - з інвалідності ІІІ групи, що настала внаслідок загального захворювання, пов`язаного з проходження служби (виплачено одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням інвалідності), на інвалідність ІІІ групи, пов`язану саме з виконанням обов`язків військової служби (виплачено одноразову грошову допомогу у зв`язку із зміною групи інвалідності). Положення пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2014. Суд звернув увагу, що на час первинного встановлення інвалідності позивачеві (03.04.2015) правова норма, яка обмежує право на перегляд розміру одноразової грошової допомоги дворічним строком, вже діяла.

Проте в даній справі, на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності (31.10.2007) норм, які б обмежували право на одноразову грошову допомогу законодавством передбачено не було.

Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Колегія суддів зазначає, що 01 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким доповнено частину 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" абзацом 2, відповідно до якого у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку зі змінами, що відбулися, не здійснюється.

Так, в силу статті 58 Конституції України, норми абз. 2 п. 4 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон №2011-XII) та п. 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (далі - Порядок № 975), не може розповсюджуватись на спірні правовідносини, оскільки це фактично означатиме застосування зворотної дії закону в часі.

Отже, з 12.11.2015 у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги. Тому до цих правовідносин застосовується законодавство, що діяло станом на 12.11.2015. Окрім того, Порядок №975 не містить жодних обмежень щодо неможливості застосування його до осіб, які отримали первинну інвалідність до 01.01.2014 та до осіб, які проходили строкову військову службу в країнах, де велись бойові дії.

Таким чином, колегія вважає, що в даному випадку рішення відповідача про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 з покликанням на наведені підстави не відповідає критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, визначеним ч.2 ст.2 КАС України,

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові особисте суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.

З огляду на положення ст.ст.5, 21, 245 КАС України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов`язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю відповідача, зобов`язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю. Встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії (рішення) протиправними.

Водночас в розумінні ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При зверненні до суду позивачем зокрема заявлено вимогу про визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Зважаючи на те, що позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 12.11.2015 ІІ групи інвалідності відмовлено рішенням Міністерства оборони України, оформленим Протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 31.05.2019 № 69, і саме пунктом 36 вказаного рішення зумовлено для позивача негативні наслідки, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції про його скасування.

Щодо обраного судом першої інстанції способу захисту прав позивача з огляду на доводи позивача щодо його неефективності, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

В розумінні Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» інвалідність - це міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав на рівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див. рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 та від 20.03.2002 № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (див. рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 № 5-рп/2002).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З огляду на викладене, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 КАС України для оцінювання рішення (дій), є достатньою підставою для задоволення адміністративного позову, за умови, що встановлено порушення прав та інтересів позивача.

В даному випадку, рішення відповідача про відмову позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги з підстав зміни групи інвалідності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності не відповідає наведеним вище критеріям, а тому колегія суддів дійшла висновку про протиправність оскаржуваного рішення.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути офективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п.158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Оскільки судом встановлено, що позивач отримав інвалідність ІІ групи внаслідок травми, пов`язаної з виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, заявлений позивачем розмір одноразової грошової допомоги передбачений Законом, Міністерством оборони України досліджувались документи, подані позивачем, за наслідком розгляду яких було прийнято рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, яке, колегією суддів визнано протиправним та таким, що підлягає скасуванню, будь-яких інших передбачених законом підстав для відмови у виплаті допомоги в оскаржуваному рішенні відповідачем не наведено та на їх наявність в ході розгляду справи не вказано, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із виконанням обов`язку військової служби, в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності 12.11.2015, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку №975 з урахуванням виплаченої раніше одноразової грошової допомоги.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, проте невірно обрав спосіб захисту порушеного права позивача, шо має наслідком скасування рішення суду першої інсанції у цій частині.

Також з огляду на положення ст.382 КАС України суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення у справі.

Слід зазначити, що частина 2 статті 246 КАС України не містить вимог до резолютивної частини рішення суду щодо зазначення встановленого судом строку для подання звіту про виконання цього рішення.

Крім того правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 березня 2020 року у справі №539/3406/17.

В своєму ж клопотанні про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення позивач не навів аргументованих доводів та не надав доказів того, що рішення суду у даній справі буде відповідачем тривалий час не виконане, у зв`язку з чим своєчасно у межах розумних строків не будуть поновлені його права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання встановлення судового контролю за виконанням рішення судом першої інстанції не допущено порушення вимог ст.382 КАС України.

Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року у справі № 140/3464/19 в частині зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок травми, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, з урахуванням висновків суду скасувати та прийняти нову постанову в цій частині.

Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок травми, пов`язаної із виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 12.11.2015, відповідно до статті 16-3 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, з урахуванням виплаченої раніше одноразової грошової допомоги.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний