Справа № 804/4281/16
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2020-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

17 липня 2020 року

Київ

справа №804/4281/16

адміністративне провадження №К/9901/31623/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А.,

суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Євраз Дніпровський металургійний завод"

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року (головуючий суддя - Турлакова Н.В.)

та на ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року (колегія суддів: головуючий суддя - Бишевська Н.А., судді - Добродняк І.Ю., Семененко Я.В.)

у справі №804/4281/16

за позовом Приватного акціонерного товариства "Євраз Дніпровський металургійний завод"

до Дніпропетровського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року Приватне акціонерне товариство "Євраз Дніпровський металургійний завод" (далі - позивач, платник, Товариство) звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Дніпропетровського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - відповідач, контролюючий орган, Офіс великих платників податків), в якому просило:

- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення - рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС форми "В4" від 30.06.2016 №.

В обґрунтування позовних вимог Товариство зазначило про правильність визначення своїх податкових зобов`язань та реальність виконання укладеного між позивачем та ТОВ "ФЕРО-МД" договору купівлі-продажу.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що у контрагента позивача відсутні необхідні основні засоби для виконання умов зазначеного договору, вказали, що згідно отриманої від митних органів інформації ТОВ "ФЕРО-МД" у період з 01.01.2013 по 31.12.2014 не здійснювало імпорт плавікового шпату, а також вказали про ненадання Товариством доказів здійснення фактичної поставки товару позивачу.

Не погодившись із зазначеними рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити. В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що надані позивачем первині документи підтверджують реальність господарських відносин платника з ТОВ "ФЕРО-МД". Вказує, що контролюючим органом не надано доказів того, що саме ТОВ "ФЕРО-МД" є імпортером придбаного позивачем товару, а також посилається на те, що реальність господарських відносини позивача з вказаним вище контрагентом була предметом розгляду справи №804/20858/14 та підтверджується судовими рішеннями, що набрали законної сили.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 вересня 2017 року відкрито провадження за касаційною скаргою позивача.

30 жовтня 2017 року від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому контролюючий орган зазначає про законність і обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій та безпідставність доводів, викладених у касаційній скарзі.

01 березня 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду в порядку передбаченому Розділом VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 03.10.2017).

Пунктом 4 частини першої Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року) передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, у період з 18.05.2016 по 06.06.2016 посадовими особами відповідача проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань правомірності формування податкового кредиту при взаємовідносинах з ТОВ «ФЕРО-МД» по декларації з податку на додану вартість за жовтень 2014 року.

За результатами перевірки складено акт від 10.06.2016 №110/28-01-42-02-05393056 (далі - Акт перевірки).

Згідно висновків Акту перевірки, відповідачем встановлено порушення позивачем вимог:

- п.198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст.198, ст. 201 Податкового кодексу України, що призвело до завищення податкового кредиту у жовтні 2014 року на загальну суму 303 260 грн;

- п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України, що призвело до завищення Товариством від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового періоду) по декларації з податку на додану вартість за жовтень 2014 року на суму 303 260 грн.

На підставі Акта перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 30.06.2016 №, яким позивачу зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 303 260 грн.

Контролюючий орган дійшов висновку про відсутність реального здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «ФЕРО-МД» у періоді, що перевірявся.

Надаючи правову оцінку вищевикладеним обставинам, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 159 КАС України (в редакції, що діяла до 15.12.2015) судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищенаведені вимоги кореспондуються з приписами статті 242 КАС України (в редакції, що діє з 15.12.2015), відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Податковим кодексом України (далі - ПК України) в редакції, що була чинною на момент їх виникнення.

Згідно з вимогами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пп.14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 189.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків регулюються статтею 200 ПК України.

Так, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Таким чином, господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які мають відображати реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту та його подальше бюджетне відшкодування наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Таким чином, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Необґрунтована ж податкова вигода характеризується відсутністю фактичного виконання господарських операцій, здійсненням операцій без ділової мети та обліком операцій безвідносно до їх реального економічного змісту, узгодженістю дій покупця та постачальника для штучного створення умов для бюджетного відшкодування.

Доводи контролюючого органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов залучення підрядної установи, змісту робіт, що замовляються, доцільність залучення контрагента та можливість ним виконати замовлені послуги.

З метою дослідження фактичного виконання господарських операцій необхідно аналізувати умови договору позивача з контрагентом, а також досліджувати всі первинні бухгалтерські документи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем (Покупець) та ТОВ "ФЕРРО-МД" (Постачальник) укладено договір купівлі-продажу товару від 12.07.2013 №1283/2013, за умовами якого Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця товар, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар на передбачених даним договором умовах.

Номенклатурний перелік, асортимент, кількість, ціна та вартість товару погоджуються сторонами в Специфікаціях (додатках), які після їх підписання є невід`ємною частиною даного договору (п. 1.2 Договору).

Пунктом 2.1 зазначеного договору встановлено, що постачання товару відповідно до даного договору здійснювалось партіями. Партія товару - товар, оформлений одним товарно-транспортним документом.

12 липня 2013 року та 24 грудня 2013 року сторонами укладено додаткові угоди (специфікації), якими визначено, що Платник зобов`язується передати Покупцю товар- плавіковоштаповій концентрат марки ФК-75, з вмістом фтористого кальцію не менше 75%; фракція 10-150 мм у кількості 600 та 200 т.т.

На підтвердження реальності виконання умов зазначених договорів, позивач надав копії рахунків на оплату, видаткових накладних, податкових накладних, прибуткових ордерів, банківських виписок.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що у контрагента позивача відсутні необхідні основні засоби та трудові ресурси для виконання умов зазначеного договору. Зазначили про неможливість встановлення походження придбаного позивачем товару з огляду на те, що в процесі проведення перевірки посадовими особами контролюючого органу було сформовано та направлено до Дніпропетровської регіональної митниці запит про надання інформації щодо ввезення на митну територію України протягом 2013-2014 років плавікового шпату ФК-75, на який листом від 03.06.2016 №367/7/04-50-07 митний орган повідомив, що з 01.01.2013 по 31.12.2014 ТОВ "ФЕРРО-МД" плавіковий шпат ФК-75 не імпортувало.

Крім того, суди попередніх інстанцій зазначили, що всупереч вимог п. 2.1 договору, Товариством не надано жодних товарно-транспортних документів на відповідні партії товарів, обов`язковість надання яких передбачена умовами зазначеного договору, а також доказів наявності у контрагента позивача технічної можливості здійснювати поставку товару у визначених договорами обсягах.

Судами попередніх інстанцій правильно відхилено доводи Товариства про те, що реальність господарських відносин позивача з вказаним вище контрагентом встановлена судовим рішенням у справі 804/20858/14, що набрало законної сили, оскільки в межах розгляду цієї справи досліджувався інший період взаємовідносин позивача з вказаним контрагентом та не досліджувалися обставини взаємовідносин Товариства з вказаним вище контрагентом щодо придбання плавікового шпату.

Вищевикладене жодним чином не спростовується доводами касаційної скарги та необхідними доказами.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, (тут і далі у редакції чинній на час вирішення спору), обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша ст. 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та здійснивши системний аналіз долучених до справи доказів, проаналізувавши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм законодавства, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Євраз Дніпровський металургійний завод" залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. А. Гончарова

Судді І. Я. Олендер

Р. Ф. Ханова