Справа № 420/528/20
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2020-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/528/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 липня 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Юхтенко Л.Р., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_2 ( код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ), військової частини НОМЕР_4 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду 24 січня 2020 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_2 ( код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_1 ) про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації невикористаної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію невикористаної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом Міністра оборони України № 194 від 17 квітня 2018 року позивача було звільнено з військової служби в запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та наказом командира військової частини НОМЕР_6 (по стройовій частині) від 14.05.2018 року №96 був виключений зі списків особового складу частини та знятий з усіх видів забезпечення.

Так, позивач зазначив, що він є учасником бойових дій та відповідно до абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якими передбачено, що у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ним додаткової відпустки виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки, за роки проходження служби ним не використано додаткову відпустку, а тому позивач має право на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки.

Ухвалою від 29 січня 2020 року цю позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з викликом (повідомленням) сторін.

До суду 25 лютого 2020 року (вхід. № 8537/20) від відповідача військової частини НОМЕР_7 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що військова частина НОМЕР_2 не веде облік додаткових відпусток військовослужбовців та позивач не звертався до командування військової частини НОМЕР_2 стосовно проведення відповідних виплат. Також відповідач зазначив, що не було передбачено фінансування на виплату компенсації невикористаної додаткової відпустки. Крім того, відповідач вважає, що 14.05.2018 року наказом командира військової частини позивача виключено зі списків особового складу та з даним позовом позивач звернувся майже через 1 рік та 7 місяців, а отже, на думку відповідача, позивач пропустив строк звернення до суду та позов слід залишити без розгляду. Окрім того, відповідач зазначив, що рішенням Командувача Сухопутних військ ЗСУ від 19.12.2019 року військова частина НОМЕР_2 виключено з мережі розпорядників бюджетних котів та зараховано на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_4 .

Ухвалою від 20 березня 2020 року зупинено провадження у адміністративній справі №420/528/20 до завершення обмежувальних протиепідемічних заходів.

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання 11 червня 2020 року поновлено провадження у справі за стадії, на якій воно було зупинено.

Також, ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання 11 червня 2020 року залучено до участі у справі в якості другого відповідача військову частину НОМЕР_4 .

До суду 22 червня 2020 року (вхід. № 23780/20) від військової частини НОМЕР_4 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що під час проходження військової служби в особливий період у позивача було відсутнє право на використання додаткової відпустки як учасник бойових дій. Також відповідач зазначив, що позивач погодився з наказом про виключення зі списків особового складу та на теперішній час його не оскаржив, та, відповідно, пропустив строк звернення до суду. Довідково відповідач зазначив, що військову частину НОМЕР_2 було зараховано на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_4 з 01.01.2020 року згідно з розпорядженням тимчасово виконуючого обов`язки начальника фінансово-економічного управління Командування Сухопутних військ Збройних Сил України від 20.12.2019 року № 116/14/1/1515 та розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 від 24.12.2019 року № 1/7493, тому, на думку відповідача, військова частина НОМЕР_4 не мала жодних правових відносин з позивачем оскільки останній не проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_4 та військову частину НОМЕР_2 було зараховано на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_4 тільки з 01.01.2020 року.

Позивач не надав відповіді на відзив.

До суду 14 лютого 2020 року (вхід. № 6706/20) від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Відповідачі на відкрите судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином та завчасно засобами електронної пошти, про що свідчать звіти від поштового сервера.

Згідно з ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З цих підстав, суд постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання від 14 липня 2020 року, про продовження розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив таке.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_8 , виданого 24 грудня 2015 року (а.с.13).

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №96 від 14.05.2018 року, полковника ОСОБА_1 , заступника начальника організаційно-штатного відділу організаційно-мобілізаційного управління штабу, звільненого наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 17 квітня 2018 року №194 у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я), відповідно до ч. 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову служу» з 14 травня 2018 року вважати таким, що справи здав та направлений для зарахування на військовий облік до Приморського районного військового комісаріату м. Одеси. (а.с.7).

Так, суд встановив, що 30.09.2019 року позивач через свого представника звернувся із заявою до військової частини НОМЕР_2 , в якій просив нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік (а.с.8).

Листом від 01.11.2019 року вих. № 2393/19/1527 військова частина повідомила позивача про те, що грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік позивачу не нараховувалась та не виплачувалась та згідно з листа Юридичного департаменту Міністерства оборони України від 03.10.2019 року №298/5/2867 запропоновано звернутись до суду в питанні нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій (а.с.9).

Також, матеріалами справи підтверджено, що листом від 12.11.2019 року вих. № 342/9040 військова частина НОМЕР_9 повідомила представника позивача про те, що ОСОБА_1 за період з 24 грудня 2015 року по червень 2016 року додаткову пільгову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не використовував, грошова компенсація за невикористані календарні дні зазначеної соціальної відпустки не виплачувались (а.с.11).

Також, військовою частиною НОМЕР_6 позивачу видано довідку про розмір грошового забезпечення станом на день звільнення, що складає 14851, 25 грн. (а.с.12).

Одночасно суд встановив, що військову частину НОМЕР_2 зараховано на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_4 з 01.01.2020 року згідно з розпорядженням тимчасово виконуючого обов`язки начальника фінансово-економічного управління Командування Сухопутних військ Збройних Сил України від 20.12.2019 року № 116/14/1/1515 та розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 від 24.12.2019 року № 1/7493.

Проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та встановлені судом факти та обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги мають бути задоволені повністю, з огляду на таке.

Ця справа має ознаки типової справи, перелічені у постанові Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За правилами частини першої ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статей 1 та 2 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги,гарантії та компенсації.

Відповідно до частин другої-третьої ст. 9 Закону №2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ, учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Як встановлено судом, спірні правовідносини виникли у зв`язку з невикористанням позивачем, який є учасником бойових дій додаткової відпустки протягом 2015-2018 років.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачені такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

В постанові Великої плати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19) зазначено, що аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби (пункт 31 постанови).

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки (пункт 32-33 постанови Великої плати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 620/4218/18).

Таким чином, колегія суду дійшла висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ (пункт 34 постанови Великої плати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 620/4218/18).

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини у справі та висновки Верховного Суду по зразковій справі, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними.

З огляду на те, що матеріалами справи підтверджено, що позивачу під час звільнення не було виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 2015-2018 рік, суд доходить висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік є обґрунтованими та належать задоволенню.

З огляду на те, що грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки не була виплачена позивачу, позовні вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік року, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби є обґрунтованими.

Втім, у зв`язку з тим, що суд встановив, що з 01.01.2020 року згідно з розпорядженням тимчасово виконуючого обов`язки начальника фінансово-економічного управління Командування Сухопутних військ Збройних Сил України від 20.12.2019 року № 116/14/1/1515 та розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 від 24.12.2019 року № 1/7493, військову частину НОМЕР_2 зараховано на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_4 , суд доходить висновку, що саме на військову частину НОМЕР_4 має бути покладено обов`язок нарахування та виплати позивачу нарахованої грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Посилання відповідачів на порушення позивачем строку звернення до суду, оскільки не був оскаржений наказ про виключення його із списків особового складу військової частини, відхиляються судом, з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 ст.122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, спеціальним законодавством прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення), однак за змістом пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260 грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Отже, право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.

У зв`язку з викладеним, суд доходить висновку, що стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю. Зокрема, на час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною та зазначене стосується компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що відповідачі, заперечуючи проти позову не довели з посиланням на відповідні докази правомірності своїх дій, а тому позовні вимоги належать задоволенню повністю.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору та відсутні докази понесення ним інших судових витрат, жодні витрати не належать стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_2 ( код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ), військової частини НОМЕР_4 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 ( код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік.

Зобов`язати військову частини НОМЕР_4 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік року, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України, п. 3 розділу УІ Прикінцевих положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко

.