Справа № 826/12592/14
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2020 року м. Київ № 826/12592/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до управління Пенсійного фонду України у Дніпровського районі міста Києва, в якому просила суд:

- визнати незаконними дії УПФУ у Дніпровському районі м. Києва при створенні «комісії по трудовим спорам», засіданнях «комісії» 06 червня 2014 року, 12 червня 2014 року та їхніх «рішень», виданні наказу від 14 серпня 2014 року №155/к, звільненні її з роботи 14 серпня 2014 року та розрахунку при звільненні;

- зобов`язати УПФУ у Дніпровському районі м. Києва скасувати рішення комісії від 06 червня 2014 року, 12 червня 2014 року, наказ від 14 серпня 2014 року №155/к, поновити її на посаді головного спеціаліста відділу контролю за правильністю призначення пенсій, внести відповідні записи до її трудової книжки;

- зобов`язати УПФУ у Дніпровському районі м. Києва виплатити середній заробіток за період вимушеного прогулу з розподілом його помісячно за весь період з урахуванням щомісячної індексації заробітної плати;

- зобов`язати УПФУ у Дніпровському районі м. Києва відкоригувати індивідуальні відомості позивача про застраховану особу (дані системи персоніфікованого обліку) шляхом внесення до них змін з урахуванням виплати середнього заробітку за період вимушеного прогулу помісячно з індексацією.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.02.2017, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 25.07.2019 замінено відповідача на Головне управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві.

Постановою Верховного Суду від 09.10.2019 скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.02.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12.04.2017 та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва від 14 серпня 2014 року №155/к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу контролю за правильністю призначення пенсій управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва з 14 серпня 2014 року.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання незаконними дій управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва при створенні «комісії по трудовим спорам», проведенні засідань «комісії» 06 червня 2014 року, 12 червня 2014 року та скасування рішень комісії від 06 червня 2014 року, 12 червня 2014 року, а також зобов`язання управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва внести відповідні записи до трудової книжки ОСОБА_1 .

Адміністративну справу № 826/12592/14 в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язання управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період вимушеного прогулу з розподілом його помісячно за весь період з урахуванням щомісячної індексації заробітної плати, а також відкоригувати індивідуальні відомості позивача про застраховану особу (дані системи персоніфікованого обліку) шляхом внесення до них змін з урахуванням виплати середнього заробітку за період вимушеного прогулу помісячно з індексацією направити на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2019 адміністративну справу № 826/12592/14 прийнято до провадження суддя Келеберди В.І., розгляд справи вирішено здійснювати одноособово в порядку письмового провадження.

В обґрунтування позовних вимог про зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за період вимушеного прогулу з розподілом його помісячно за весь період з урахуванням щомісячної індексації заробітної плати, позивач посилається на незаконність дій відповідача під час її звільнення із займаної посади.

До того ж, обґрунтовуючи позовні вимоги позивачем зазначено обставини отримання працівниками відповідача на теперішній час заробітної плати в більшому розмірі ніж до її звільнення, у зв`язку з чим наявні підстави для індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням.

Разом з тим, позовну вимогу про зобов`язання відповідача відкоригувати індивідуальні відомості ОСОБА_1 , як про застраховану особу (дані системи персоніфікованого обліку), позивач обґрунтовує тим, що порушення її трудових прав спричиняє порушення і соціальних прав на пенсійне забезпечення, оскільки відповідач при виплаті заробітної плати позивачу мав вносити до персональної облікової картки в системі персоніфікованого обліку відомості про розмір заробітку та сплачувати єдиний соціальний внесок.

24 грудня 2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому викладено пояснення щодо обрахунку ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

25 листопада 2019 року надійшли заяви позивача про забезпечення доказів шляхом визнання позивача державним службовцем та присвоєння йому шостого рангу державного рангу.

30 січня 2020 року до суду від позивача надійшли клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

10 лютого 2020 позивачем до суду подано клопотання про витребування доказів, а саме положення про преміювання та колективний договір, що діють у Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві на час розгляну справи, інформацію про загальну кількість та повний перелік головних спеціалістів із зазначенням їх прізвищ, ім`я, по батькові та підрозділу, у якому працює головний спеціаліст, його стажу державної служби та присвоєного рангу, середньої заробітної плати, штатний розпис із зазначенням вакантних посад.

Ухвалою суду від 10.02.2020 відмовлено у задоволенні заяв ОСОБА_1 про забезпечення доказів у справі та задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів, витребувано від відповідача докази згідно переліку.

10 березня 2020 року до суду Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві надано: копію колективного договору; список головних спеціалістів Головного управління Пенсійного фонду України місті Києві із зазначенням їх П.І.Б., підрозділу, у якому працює головний спеціаліст, його стаж державної служби, присвоєний ранг, середньомісячна заробітна плата; довідку про доходи ОСОБА_1 за жовтень та листопад 2019 року; копію штатного розпису Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на 2020 рік; положення про преміювання працівників Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

03 лютого 2020 року та 17 березня 2020 року до суду від позивача надійшли клопотання про об`єднання справ в одне провадження.

30 березня 2020 року від позивача до суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до надання позивачу можливості ознайомитися з довідкою про його середній заробіток, для уточнення розміру виплат за період вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 02.04.2020 відмовлено у задоволенні клопотань ОСОБА_1 про об`єднання справи № 826/12592/14 та справи № 640/1779/20 в одне провадження. Також, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі.

08 квітня 2020 року до суду від позивача надійшло клопотання про приєднання документів до матеріалів справи.

14 квітня 2020 року до суду надійшло клопотання від позивача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження після закінчення дії карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211.

24 квітня 2020 року до суду відповідачем подано із супровідним листом довідку про доходи позивача.

26 травня 2020 року від позивача надійшли клопотання про долучення доказів до матеріалів справ та про визнання доказу недопустимим/неналежним/недостовірним.

04 червня 2020 року позивачем суду надано додаткові пояснення.

05 червня 2020 року до суду подано позивачем клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 10.06.2020 відмовлено позивачу у задоволенні заяви про розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

Згідно з ч. 3 ст. 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Суд вважає, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із правовим висновком, зазначеним у Постанові Верховного Суду України від 14 січня 2014 року у справі №21-395а13: суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у порядку.

Згідно з п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого1995 року (зі змінами та доповненнями, діючими на момент виникнення правовідносин) 9далі - Порядок) у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Так, згідно з п. 3 розділу ІІІ цього Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді (абз. 1).

Одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік (абз. 2).

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі (абз. 3).

Вичерпний перелік виплат, які в усіх випадках збереження середньої заробітної плати згідно з чинним законодавством не враховуються при її обчисленні, передбачено п. 4 розділу ІІІ Порядку, до яких, серед іншого, належать: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); компенсаційні виплати.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (абз. 2).

Враховуючи викладене, вирішуючи питання щодо обрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням, судом береться до уваги довідка про доходи ОСОБА_1 за червень-липень 2014 року (т. 4, а.с. 5-6), тобто за два останніх місяці перед звільненням відповідно до наказу управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва від 14 серпня 2014 року №155/к.

Виходячи з зазначеної довідки про доходи, виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві, середня заробітна плата позивача, обчислена за останні 2 місяці роботи без вирахуванням сум обов`язкових платежів до бюджету, становить 5 699,93 грн.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Отже, за розрахунком середньоденний заробіток позивача становить: 5 699,93 грн. (заробітна плата за 2 останні місяці) / 26 робочих днів = 219,23 грн.

Крім того, суд не враховує під час розрахунку середньоденного заробітку суму отриманих відпускних та матеріальної допомоги, оскільки вказані виплати є одноразовими.

Враховуючи те, що постановою Верховного Суду від 09.10.2020 поновлено позивача на роботі з 14.08.2014, однак не вирішено питання про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу та направлено в цій частині справу до суду першої інстанції, суд вважає, що строк вимушено прогулу у зв`язку з незаконним звільнення закінчився в день ухвалення судом рішення про поновлення позивача на роботі, тобто 09.10.2019.

Кількість робочих днів у період вимушеного прогулу, починаючи з 14 серпня 2014 року по 09 жовтня 2019 року, становить 1 290 днів.

Разом з тим, суд зазначає, що оскільки позовна заява про поновлення позивача на посаді розглядається судом більше року не з вини позивача, виплаті підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме: з 14 серпня 2014 року по 09 жовтня 2019 року становить: 219,23 х 1 290 = 282 806,70 грн., які суд вважає за доцільне зобов`язати виплатити на користь позивача.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Відтак, рішення суду в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць, а саме: 4 823,06 грн. підлягає негайному виконанню.

Щодо вимог позивача про проведення індексації заробітної плати, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 6 ст. 95 КЗпП України передбачено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що об`єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру.

Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» визначено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі - Порядок №1078), з урахуванням внесених до них змін.

Відповідно до пункту 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.

Приписами п. 3 Порядку №1078 визначено, що до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.

Таким чином, суд дійшов висновку, що така виплата, як середній заробіток за час вимушеного прогулу не є оплатою праці за виконану роботу, а є разовою та розрахована із середньої заробітної плати, а тому ця виплата не підлягає індексації.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі №450/1925/17 та від 20 грудня 2019 року у справі № 804/3000/18.

Щодо вимог позивача про коригування індивідуальних відомостей про застраховану особу (дані системи персоніфікованого обліку) шляхом внесення до них змін з урахуванням виплати середнього заробітку за період вимушеного прогулу помісячно з індексацією, суд зазначає наступне.

Разом з тим, підставою для нарахування і сплати податків і зборів відповідно до положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Податкового кодексу України є отримання особою заробітної плати (доходу), проте останню позивачу не виплачено.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захисту шляхом визначеним цим Кодексом (ч. 1 ст. 5 КАС України).

Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги, щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень утримуватися від винесення рішень у майбутньому у зв`язку із вірогідним настанням певних наслідків, оскільки судом оцінюються певні обставини, підтверджені зібраними доказами. Таким чином висновки суду стосуються лише конкретних рішень (дій) суб`єкта владних повноважень і не можуть розповсюджуватися на невизначене коло таких рішень (дій).

З огляду на зазначене, суд доходить висновку, що в цій частині позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки відповідачем вказані норми, станом на момент виникнення спірних правовідносин, застосовані ще не були, а тому суд не може вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому.

Відповідно до ч. 1, п. 3, 4 ч. 2, ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно з ч.ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, рішення суду, у разі задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів Позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS № 005 (далі також - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим, Відповідач належним чином не виконав обов`язку щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи, надані сторонами справи докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням.

Суд вважає не обґрунтованими доводи позивача в частині індексації визначеної судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання відповідача відкоригувати індивідуальні відомості позивача про застраховану особу (дані системи персоніфікованого обліку) шляхом внесення до них змін з урахуванням виплати середнього заробітку за період вимушеного прогулу помісячно у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні позову в цій частині.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, що розгляд справ про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється без сплати судового збору через що підстави для розподілу судових витрат у даній справі відсутні.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

2. Зобов`язати в Головне управління Пенсійного фонду України місті Києві виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 серпня 2014 року по 09 жовтня 2019 року у розмірі 282 806 (двісті вісімдесят дві тисячі вісімсот шість) грн. 70 коп.

3. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині виплати Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 4561 (чотири тисячі п`ятсот шістдесят одна) грн. 40 коп.

4. В іншій частині позову відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 ,

адреса: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ;

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві,

адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, , тел. .

Суддя В.І. Келеберда