Справа № 420/1727/20
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2020-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2020 року м.Одеса Справа 420/1727/20

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо несплати позивачу компенсації вартості за не отримане речове майно в сумі 12031,55 грн. та зобов`язання відповідача виплатити позивачу компенсацію вартості не отриманого речового майна в сумі 12031,55 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира 11 окремого мотопіхотного батальйону 59 окремої мотопіхотної бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України №135-ос від 17.11.2019 року, звільнено з військової служби у запас та наказом №261 від 17.11.2019 року позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Наказом від 17.11.2019 року за №261 визначено виплатити позивачу компенсацію за неотримане речове майно, належне відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178 згідно довідки розрахунку №38 на суму у розмірі 12 031, 55 грн.

Проте вказана компенсація за неотримане речове майно їй не виплачена.

Позивач вважає вказану бездіяльність відповідача протиправною та звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 10.03.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Вищенаведену ухвалу про відкриття провадження відповідачем отримано 20.03.2020 року, проте відзиву та жодних інших письмових доказів на адресу суду від Військової частини НОМЕР_1 не надходило.

Враховуючи вищевказані обставини суд ухвалою від 24.04.2020 року вирішив продовжити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 надати в строк для надання відзиву пояснення та додаткові письмові докази на їх обґрунтування, зокрема належним чином засвідчених документів, щодо виплати ОСОБА_1 компенсацію вартості за неотримане речове майно на суму 12 031,55 грн. відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.11.2019 року №261 та у разі не виплати зазначити з яких підстав не виплачено вказану компенсацію.

Суд зазначає, що ухвалу від 24.04.2020 року про перехід до загального позовного провадження та витребування відповідних доказів - відповідачем отримано ще 16.05.2020 року, що підтверджується листом-відповіддю на судовий запит наданого Акціонерним товариством Укрпошти №08-04-492/вих. від 28.05.2020 року (а.с.44), однак відзив на позов в п`ятнадцятиденний строк (встановлений ухвалою суду), а також витребуванні докази станом на момент винесення даного рішення до суду не надходило.

Згідно ч.5 ст.162 КАС України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

При цьому суд зазначає, що неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову (ч.4 ст.159 КАС України).

Ухвалою суду від 22.06.2020 року підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач та представник відповідача до судового засідання не з`явились.

Позивач через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи без його участі.

Згідно із ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене положення Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку із відсутності потреби заслухати свідка чи експерта та з урахуванням клопотання наданого позивачем, суд ухвалив рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі письмовими доказами.

Дослідивши адміністративний позов, відзив Військової частини НОМЕР_2 , інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно з посвідченням серії НОМЕР_3 від 01.04.2019 року, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с.9зв).

Наказом начальника командира 11 окремого мотопіхотного батальйону 59 окремої мотопіхотної бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України №135-ос від 17.11.2019 старшого солдата ОСОБА_1 , стрільця зенітника 3 зенітно-ракетного відділення зенітно-ракетного взводу 11 окремого мотопіхотного батальйону 59 окремої мотопіхотної бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України на підставі статті 26 частини 5 пункту 2 підпункту «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" було звільнено у запас без права носіння військової форми одягу.

Згідно з витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій службі) від 17.11.2019 року №261 позивача виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та знято з усіх видів забезпечення (а.с.10).

Вказаним наказом, крім іншого, визначено виплатити позивачу компенсацію за неотримане речове майно згідно з довідкою розрахунком №38 на суму 12031,55 грн.

Водночас позивачу не виплачено вказану компенсацію, що зумовило її звернення за захистом своїх прав до суду з вказаним позовом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей відповідно до його преамбули відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 1 Закону встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.2 Закону ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Питання продовольчого, речового та іншого забезпечення військовослужбовців регламентовано ст.9-1 Закону Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Частиною 1 ст.9-1 Закону встановлено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок №178), якій відповідно до п.1 визначає механізм виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Згідно з п.2, п.3 Порядку виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, звільнення з військової служби.

Пункт 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Судом встановлено, що відповідачем на виконання п.4 Порядку №178 при звільненні позивача наказано виплатити йому грошову компенсацію за неотримане речове майно, проте відповідач вказану компенсацію позивачу не виплатив, та доказів що це спростовують суду не надано.

Виконання відповідачем вимог Порядку №178 в частині складання довідки про вартість речового майна та видання наказу про виплату грошової компенсації на підставі вказаної довідки у розмірі 12 031, 55 грн., є підтвердженням права позивача на отримання вказаної компенсації, а ненадання відповідачем відзиву на позов суд кваліфікує у відповідності до ч.4 ст.159 КАС України як визнання позову.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Таким чином суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, та те, що позивачем та відповідачем інші судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат у справі №420/1727/20 не проводити.

Також суд вказує на те, що позивачем не надано жодних доказів щодо понесених судових витрат, які зазначено нею в п.7 позову, що в свою чергу вказує на безпідставність заявленого клопотання.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо несплати ОСОБА_1 компенсації вартості за не отримане речове майно в сумі 12031,55 грн.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 компенсацію вартості не отриманого речового майна в сумі 12031,55 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іванов Е.А.

.