Справа № 120/2012/20-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

16 липня 2020 р. Справа № 120/2012/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2018 по 29.04.2020.

В обґрунтування позову зазначив, що станом на день звільнення його з військової служби - 31.10.2018, відповідач не провів з ним повного розрахунку при звільненні. Не погоджуючись з таким діями, позивач оскаржив їх в судовому порядку. Позивач наголошує, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 0107.2019 року у справі за № 120/1695/19-а, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2018 року та зобов`язано Військову частина НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2018 року.

Крім того, іншим рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 17.02.2020 у справі за № 120/4154/19-а, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Як вказує позивач, на виконання даних судових рішень відповідач 28.02.2020 виплатив йому індексацію грошового забезпечення, а 29.04.2020 відповідачем виплачено йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки. Позивач вважає що у період з 31.10.2018 по 29.04.2020 мала місце бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення з позивачем остаточного розрахунку при виключенні зі списків особового складу.

На переконання позивача, так як свій обов`язок по проведені належного розрахунку при звільненні відповідач здійснив після виключення його зі списків особового складу військової частини, тому має місце недотримання останнім вимог статті 116 КЗпП України, за що на відповідача необхідно покласти відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України. З огляду на це, позивач вважає, що він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01.11.2018 по 29.04.2020.

Ухвалою суду від 20.05.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Даною ухвалою також встановлено строк на подачу відзиву на позов.

16.06.2020 від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній заперечує щодо задоволення адміністративного позову. Зазначає, що Департаментом заробітної плати та умов праці Міністерства соціальної політики України листом від 24.07.2013 № 774/13/84-13 надано роз`яснення Поширення Кодексу Законів про працю України на військовослужбовців, в якому зокрема зазначається, що відповідно до Закону України від 25.03.92 №2232 Про військовий обов`язок і військову службу військовослужбовці це громадяни України, які проходять військову службу у складі Збройних Сил України та інших військових формувань.

При цьому згідно зі статтею 2 зазначеного вище закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Стаття 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у складі Збройних Сил України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на осіб, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки та відповідальність.

Враховуючи наведене, можна зробити висновок, що КЗпП України на військовослужбовців, які проходять службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, не поширюється.

Крім цього, чинним законодавством України та нормативно-правовими документами які передбачають порядок фінансування, нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, не визначено взагалі такого поняття як середній заробіток, який не можливо вирахувати для кожного окремого військовослужбовця в силу специфічності порядку формування для військовослужбовців посадових грошових окладів, надбавок та інших видів грошового забезпечення, тощо.

Відповідач зазначає, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, а тому норми законодавства про оплату праці і вирішення таких спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права.

Звертають увагу суду на те, що стаття 117 КЗпП, на яку посилається позивач у своєму позові, застосовується як підстава відповідальності саме власника. Однак, військова частина не є власником, як того вимагає розуміння статті 117 КЗпП.

Відповідач зазначає, що в правовідносинах позивача та Військової частини НОМЕР_2 відсутні правові підстави для застосування відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП, щодо виплати позивачу середнього заробітку, а посилання Позивача на приписи законодавства України про працю стосовно поняття, нарахування та виплати працівникам в тому числі військовослужбовцям середнього заробітку є безпідставними та не можуть бути допустимими доказами по даній справі, а тому просить відмовити в задоволенні позову повністю.

Ухвалою суду від 06.07.2020 в задоволенні клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді заступника командира Військової частини НОМЕР_1 з льотної підготовки.

31 жовтня 2018 року наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №214 полковника ОСОБА_1 , заступника командира частини з льотної підготовки виключено із списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення.

В подальшому, у позивача виникло питання щодо проведення індексації його грошового забезпечення під час проходження ним служби. Позивач направив звернення до Військової частини НОМЕР_1 , за результатом розгляду якого, останній повідомив, що фінансування військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2016 року по момент його звільнення (31.10.2018 року) було недостатнім, тому виплачуване позивачу у вказаний період грошове забезпечення не ідексувалось.

Не погоджуючись із такими діями відповідача та вважаючи, що він має право на отримання індексації, позивач звернувся з позовом до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01.07.2019 у справі №120/1695/19-а за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2018 року та зобов`язано Військову частина НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2018 року.

Крім того, в день виключення ОСОБА_1 зі списків військової частини розрахунок проведено не у повному обсязі, а саме: не виплачено грошову компенсацію за не невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2018 роки.

28.02.2020 на картковий рахунок позивача зараховано грошові кошти в сумі 4435,66 грн., на виконання рішення суду від 01.07.2019.

Так, позивач зазначив, що на час прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення від 31.10.2018 №214, відповідач протиправно не провів з ним усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, передбаченої ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-XII, що і стало підставою звернення з позовом до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 17.02.2020 у справі № 120/4154/19-а за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

29.04.2020 на картковий рахунок позивача зараховано грошові кошти в сумі 51199,51 грн., на виконання рішення суду від 17.02.2020.

Як зазначає позивач, на виконання рішень судів від 01.07.2012 року та від 17.02.2020, Військоою частиною НОМЕР_1 здійснено перерахування на його картковий рахунок суми індексації грошового забезпечення в розмірі 4435,66 грн. та суми грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки. На підтвердження даних обставин позивач надав виписки АТ КБ "ПриватБанк" про зарахування грошових коштів на його картковий рахунок.

Отже, судом встановлено, що сума індексації за період з 01.01.2016 по 31.10.2018 та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки були присуджені позивачу рішеннями Вінницького окружного адміністративного суду від 01.07.2019 року по справі № 120/1695/19-а та від 17.02.2020 року по справі № 120/4154/19-а, тобто без спорів щодо сум.

В той же час позивач вважає, що оскільки рішення судів наразі є виконаними і, відповідно, повний розрахунок із ним проведено вже після виключення його зі списків особового складу військової частини, тому є підстави для того, щоб відповідач компенсував йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2018 по 29.04.2020 в порядку статтей 116, 117 КЗпП України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України щодо проходження в Україні військової служби, регулюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Положеннями частини 4 статті 2 Закону № 2232-ХІІ визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовці визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008). Цим положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

В силу приписів пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Слід зазначити, що вказаним Положенням № 1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

На відміну від зазначеного спеціального законодавства, Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) не регулює питання проходження військової служби. Зокрема, стаття 3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При цьому, положення Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Разом з тим, відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно з статтею 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

При цьому, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

В свою чергу, ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини що виникають у порядку виконання судового рішення щодо присудження виплат заробітної плати.

При вирішенні цього спору суд враховує практику Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною 2 статті 8 КАС України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08.04.2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, норми статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавці виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Таким чином на переконання суду відсутні підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Такі висновки суду сформовані в тому числі і з урахуванням правової позиції Верховного Суду, висловленої зокрема у постановах від 24 січня 2018 року у справі № 807/1502/15 та від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17. Крім того, такої ж думку притримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у своїх постановах від 10.12.2019 року по справі № 560/2342/19, від 19.06.2019 року у справі № 120/579/19, від 19.05.2020 у справі № 240/11214/19.

Отже, підсумовуючи викладене суд вважає, що у цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до Військової частини НОМЕР_1 відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки до дня фактичного розрахунку належних сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Як зазначено у частині 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відтак, суд приходить до переконання, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити повністю.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи судом не встановлено, питання про розподіл судових витрат у справі не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ).
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 )
Рішення в повному обсязі складено 16.07.2020 р.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна