Справа № 1.380.2019.005810
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2020-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.005810 пров. № А/857/5115/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Марцинковської О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року (суддя Сасевич О.М., час ухвалення 12:14 год., місце ухвалення м.Львів, дата складання повного тексту 02.03.2020 року),

в адміністративній справі №1.380.2019.005810 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області,

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Головного управління ДПС у Львівській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Львівській області від 25.03.2019 року: 1) №0-1311-2015 про нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2015 рік у розмірі 3432,37 грн.; 2) №0-131-2015 про нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2015 рік у розмірі 9534,35 грн.; 3) №0-1311-2016 про нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2016 рік у розмірі 3883,25 грн.; 4) №0-131-2016 про нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2016 рік у розмірі 10786,81 грн.; 5) №0-1311-2017 про нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2017 рік у розмірі 25049,20 грн.; 6) №0-1311-2017 про нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2017 рік у розмірі 9017,71 грн.; 7) №0-1330 про нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 29143,18 грн.; 8) №0-1330 про нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 10491,54 грн..

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

З цим рішенням суду першої інстанції від 20.02.2020 року не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з не доведенням обставин, які суд вважав встановленими, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що Головним управлінням ДФС у Львівській області було винесено спірні податкові повідомлення-рішення від 25.03.2019 року, якими нараховано позивачу податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2015-2018 роки, згідно з п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54, п.п.266.7.2, п.266.7 ст.266 ПК України. Позивач є власником часток нерухомого майна: будівель і споруд цілісного майнового комплексу заводу ковальсько-пресованого обладнання, який складається з виробничих будівель за адресою: Львівська область, м.Стрий, вул.Нижаківського,2. Вважає апелянт помилковим висновок суду першої інстанції про те, що до позивача не може бути застосована пільга передбачена п.«є» пп.266.2.2 п.266 ст.266 ПК України, оскільки відсутня умова перебування будівель у власності промислових підприємств, а також позивач не є промисловим виробником. З цього приводу звертає увагу апелянт на те, що у п.«є» пп.266.2.2 п.266 ст.266 ПК України зазначено, що власниками будівель промисловості можуть бути як фізичні так і юридичні особи. Крім цього, судом першої інстанції не було досліджено та взято до уваги обставини щодо цільового призначення будівель, частка на які належить позивачеві, а також щодо здійснення позивачем промислового виробництва. Також звертає увагу апелянт на те, що судом не було враховано, що спірні податкові повідомлення-рішення винесені відповідачем з порушенням строків та без урахування вимог до порядку формування ставок податку. Зокрема, у матеріалах справи міститься копія рішення Стрийської міської ради від 20.01.2015р. №577 «Про встановлення податків». Відтак з урахуванням підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України рішення місцевих рад стосовно податку на майно, відмінне від земельної ділянки, прийняті та опубліковані протягом 2015 року, не могли бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду податок на майно, відмінне від земельної ділянки міг вважатися встановленим місцевою радою. Також звертає увагу апелянт на те, що відповідачем не дотримано вимог пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України щодо строків надсилання (вручення) платнику податків податкових повідомлень-рішень. Зазначає апелянт, що пп.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України набрав законної сили з 01.01.2018 р. на підставі Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році», а тому може застосовуватись до правовідносин, які виникли після 01.01.2018 року. Також до спірних правовідносин не може бути застосовано п.102.1 ст.102 ПК України, оскільки ця норма визначає строки давності щодо виявлення і виправлення порушень при визначенні грошових зобов`язань, які згідно вимог податкового законодавства, визначаються платниками самостійно в поданих податкових деклараціях. Однак, при адмініструванні податку на майно, відмінне від земельної ділянки, законодавством не передбачено для фізичних осіб власників нерухомого майна, обов`язку з подання податкової декларації. Таким чином, підставою звернення з адміністративним позовом стала протиправність податкових повідомлень-рішень, у зв`язку з порушенням порядку їх винесення та відсутності об`єкта оподаткування для нарахування такого виду податку.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 20.02.2020р. та ухвалити нове рішення, яким визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 25.03.2019 року: - №0-1311-2015; - №0-131-2015; - №0-1311-2016; - № НОМЕР_1 ; - №0-1311-2017; - №0-1311-2017; - №0-1330; - №0-1330.

Відповідач подав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду від 20.02.2020 року залишити без змін.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.06.2020 року призначено цю справу №1.380.2019.005810 до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Ухвалою апеляційного суду від 06.07.2020 року призначено адміністративну справу №1.380.2019.005810 до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 15.07.2020 року та продовжено строк розгляду справи на 15 днів.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, які з`явились в засідання суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити частково, з урахуванням наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, серед видів діяльності якого є: 15.20 Виробництво взуття, 25.99 Виробництво інших готових металевих виробів, н.в.і.у., 96.09 Надання інших індивідуальних послуг, н.в.і.у., 47.71 Роздрібна торгівля одягом у спеціальних магазинах, 47.72 Роздрібна торгівля взуттям і шкіряними виробами в спеціалізованих магазинах, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а.с. 44).

Відповідно до інформації, що міститься у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, позивачу ОСОБА_1 із січня 2014 року на праві спільної часткової власності (у розмірах 25/100 та 9/100) належать будівлі і споруди цілісного майнового комплексу заводу ковальсько-пресованого обладнання, який складається з виробничих будівель загальною площею 6262,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 область, м.Стрий, вул.Нижанківського, 2, а саме: прохідний пункт «А-1» площею 296 кв.м., трансформаторна підстанція «Б-1» площею 44,1 кв.м., будинок заготівельно-зварювального цеху- «Ж» площею 310,2 кв.м., цех пруткової порізки «З-1» площею 131,8 кв. м., модель пакувальної дільниці «І-2» площею 424,7 кв.м., будинок лабораторії «Л-2» площею 250,3 кв.м., складальна дільниця «М-1» площею 805,6 кв.м., ковальсько-пресова дільниця «Н-1» площею 134,7 кв.м., кіоск «П-1» площею 84,1 кв.м., енерго-механічна дільниця «О-2» площею 357,8 кв.м., токарно-револьверна дільниця, механічний цех «Р-3» площею 1572 кв.м., будинок цеху дослідного заводу «С-2» площею 1255 кв.м., естакада заготівельно-зварювального цеху «Т-1» площею 596 кв.м., головні ворота №1, 6,27 м., огорожа №3, 22,9 м. (а.с. 48-54).

25.03.2019 року Головним управлінням ДФС у Львівській області, згідно з пп.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК України та відповідно до пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України винесено відносно позивача податкові повідомлення-рішення: 1) №0-1311-2015, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік 9/100 будівлі споруди площею 6262,3 кв.м. у розмірі 3432,37 грн.; 2) №0-131-2015, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік 25/100 будівлі споруди площею 6262,3 кв.м. у розмірі 9534,35 грн.; 3) №0-1311-2016, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік 9/100 будівлі споруди площею 6262,3 кв.м. у розмірі 3883,25 грн.; 4) №0-131-2016, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік 25/100 будівлі споруди площею 6262,3 кв.м. у розмірі 10786,81 грн.; 5) №0-1311-2017, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік 25/100 будівлі споруди площею 6262,3 кв.м. у розмірі 25049,20грн.; 6) №0-1311-2017, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік 9/100 будівлі споруди площею 6262,3 кв.м. у розмірі 9017,71 грн.; 7) №0-1330, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік 25/100 будівлі споруди площею 6262,3 кв.м. у розмірі 29143,18 грн.; 8) №0-1330, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік 9/100 будівлі споруди площею 6262,3 кв.м. у розмірі 10491,54 грн. (а.с. 8-15, 57- 58).

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 25.03.2019 року, якими позивачу нараховано податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2015-2017 роки, з врахуванням наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Так, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, набрав чинності з 01 січня 2015 року, (далі - Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб: а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку; б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку (пп.266.1.2 п.266.1 ст.266 ПК України).

Об`єктом оподаткування згідно пп.266.2.1 п.266.1 ст.266 ПК України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п.266.1 ст.266 ПК України).

Відповідно до пп.266.3.2 п.266.1 ст.266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Також положеннями пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так, п.«є» п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно до п.30.1 ст.30 ПК України, податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (п.30.2 ст.30 ПК України).

Так, колегія суддів звертає увагу на те, що підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами п.«є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Судом першої інстанції також вірно зазначено, що зі змісту п.«є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України видно, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому, законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

Аналогічна правова позиція висловлена також Верховним Судом в постанові від 17.02.2020р. (справа №820/3556/17).

Відповідно до п.«ґ» пп.14.1.129-1 п.14.1 ст.14 ПК України, об`єкти нежитлової нерухомості будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади.

Відносно доводів апеляційної скарги про те, що будівлі і споруди цілісного майнового комплексу заводу ковальсько-пресованого обладнання, який складається з виробничих будівель загальною площею 6262,3 кв.м., що належать позивачу ОСОБА_1 на праві спільної власності, належать до категорії промислових будівель згідно з Державним класифікатором будівель і споруд ДК 018-2000, затв. наказом Держстандарту України від 17.08.2000р. №507, то колегія суддів враховує, що сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості, не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Суд апеляційної інстанції враховує, що позивачем ОСОБА_1 у суді першої інстанції не було надано доказів того, що ці об`єкти використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Крім цього, колегія суддів враховує, що відповідно до ч.2 ст.79 КАС України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч.8 ст.79 КАС України).

Тому, доводи апелянта (позивача) в цій частині, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Верховний Суд в постанові від 17.02.2020р. (справа №820/3556/17) вирішив частково відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018р. (справа №806/2676/17), що застосування п.«є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств, та сформував новий правовий висновок, відповідно до якого визначити, що застосування п.«є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Відносно доводів апеляційної скарги про протиправність податкових повідомлень-рішень від 25.03.2019 року №0-1311-2015 та № 0-131-2015, якими позивачу нараховано податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2015 рік, то колегія суддів враховує наступне.

Встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на майно, відмінне від земельної ділянки, є безумовним обов`язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Так, пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України передбачено обов`язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Причому норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому, такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

З матеріалів справи видно, що 20.01.2015 року Стрийською міською радою Львівської області XXIX сесії, VI демократичного скликання, прийнято рішення №577 «Про місцеві податки», яким встановлено на території міської ради місцеві податки, зокрема, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (а.с. 59-61).

Як уже було зазначено вище, із запровадженням податку на майно, відмінне від земельної ділянки, на 2015 рік відповідні норми Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року № 71-VIII набрали чинності з 1 січня 2015 року.

Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обов`язку щодо встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки (для об`єктів нежитлової нерухомості). Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Плановим відповідно до норми пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.

Отже, рішення місцевих рад щодо податку на майно, відмінне від земельної ділянки, прийняті у 2015 році, могли встановлювати плановим лише 2016 рік, тому, рішення місцевих рад стосовно податку на майно, прийняті та опубліковані протягом 2015 року, не могли бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду податок на майно, відмінне від земельної ділянки, могли вважатися встановленими місцевою радою.

При цьому факт прийняття Верховною Радою України і набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, а так само обов`язковість для місцевих рад впровадити податок на майно, відмінне від земельної ділянки, не може заперечувати необхідність встановлення цього податку саме рішенням місцевих рад, оскільки встановлення місцевих податків є виключною компетенцією саме місцевих рад, як це визначено п.10.2 ст.10 ПК України.

Прикінцеві положення Закону №71-VIII рекомендували встановити місцевим радам податок на майно, відмінне від земельної ділянки, на 2015 рік у 2015 році. Проте така рекомендація не може розглядатися як скасування чинної норми пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України, яка імперативно врегульовує порядок опублікування і застосування рішення місцевої ради про встановлення місцевого податку.

Прийняті за рекомендацією Верховної Ради України рішення місцевих рад не можуть застосовуватися інакше, ніж це передбачено пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України.

Рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте. В свою чергу, з урахуванням п.10.2 ст.10 ПК України юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.

Для конкретної правової ситуації період прийняття рішення місцевою радою щодо запровадження податку на майно - це 2015 рік, оскільки саме цього року місцеві ради набули повноважень і одночасно обов`язку встановити такий податок.

Плановим у цьому разі залишається виключно 2016 рік, оскільки за змістом пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України період прийняття рішення завжди передує плановому періоду. Тобто, в 2015 році місцеві ради могли встановити податок на майно, відмінне від земельної ділянки, лише на 2016 рік, а не на 2015 рік.

Аналогічна правова позиція висловлена також Верховним Судом в постанові від 12.03.2020р. (справа №823/196/17).

Таким чином, колегія суддів вважає вірними доводи апелянта (позивача) про те, що підстави для справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у 2015 році відсутні. Законодавчою перешкодою для цього є приписи пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України.

Тому, у контролюючого органу були відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 25.03.2019 року №0-1311-2015 та № 0-131-2015, якими позивачу нараховано податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2015 рік.

Колегія суддів також погоджується з доводами апеляційної скарги про протиправність податкових повідомлень-рішень від 25.03.2019 року, якими позивачу нараховано податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2016-2017 роки, з врахуванням наступного.

Так, пп.266.6.1 п.266.6 ст.266 ПК України визначено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Контролюючі органи за місцем проживання (реєстрації) платників податку в десятиденний строк інформують відповідні контролюючі органи за місцезнаходженням об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості про надіслані (вручені) платнику податку податкові повідомлення-рішення про сплату податку у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику (абз.3 пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України).

Відповідно до пп.266.7.4 п.266.7 ст.266 ПК України, органи державної реєстрації прав на нерухоме майно, а також органи, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, зобов`язані щокварталу у 15-денний строк після закінчення податкового (звітного) кварталу подавати контролюючим органам відомості, необхідні для розрахунку та справляння податку фізичними та юридичними особами, за місцем розташування такого об`єкта нерухомого майна станом на перше число відповідного кварталу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів звертає увагу на те, що у період 2016 - 2017 років податковий орган мав право винести податкові повідомлення-рішення про сплату сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік - до 01 липня 2017 року, за 2017 рік - до 01 липня 2018 року.

Однак, з матеріалів справи видно, що 25.03.2019 року Головним управлінням ДФС у Львівській області, винесено відносно позивача податкові повідомлення-рішення: №0-1311-2016 та №0-131-2016, якими позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік на загальну суму 14670,06 грн.; №0-1311-2017 та №0-1311-2017, якими позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік на загальну суму 34066,91 грн..

Колегія суддів враховує, що Законом України від 07.12.2017 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» було доповнено п.266.10 ст.266 ПК України пп.266.10.3., відповідно до якого податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених п.102.1 ст.102 цього Кодексу.

Так, згідно з п.102.1 ст.102 ПК України, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

При цьому, судом першої інстанції не враховано, що норма, встановлена пп.266.10.3. п.266.10 ст.266 ПК України набула чинності з 01.01.2018 року.

Так, статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1/99-рп, ч.1 ст.58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно правила «закон зворотної сили не має», дія закону чи іншого нормативно-правового акту поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття ним чинності. Це є однією з найважливіших гарантій правової стабільності, впевненості суб`єктів права в тому, що їх правове становище не погіршиться з прийняттям нового закону чи іншого нормативного акту, а також необхідною умовою довіри до держави і права.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що у правовідносинах щодо визначення податкового зобов`язання за 2016 та 2017 роки податковий орган повинен був дотриматись вимог пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України, якою встановлено, що податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Оскільки приписи пп.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України набули чинності з 01.01.2018 року, тому вказана норма може бути застосовано до правовідносин, що виникли на момент її дії.

Однак, спірні податкові повідомлення-рішення за податковий період 2016 року та 2017 року прийняті посадовими особами контролюючого органу лише 25.03.2019 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що у контролюючого органу були відсутні правові підстави для винесення у 2019 році податкових повідомлень-рішень за податкові звітні періоди 2016-2017 роки, так як податкове законодавство покладає на відповідача обов`язок здійснити до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком), винесення та надіслання (вручення) платнику податків відповідних рішень.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 25.03.2019 року: №0-1311-2016, №0-131-2016, №0-1311-2017 та №0-1311-2017.

Відносно податкових повідомлень-рішень від 25.03.2019 року №0-1330 та №0-1330 про нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018 рік на загальну суму 39634,72 грн., то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно з пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Так, як уже зазначалось вище, відповідно до п.266.6.1 п.266.6 ст.266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Абзацом сьомими підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України передбачено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Також підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

З матеріалів справи видно, що рішенням ІХ сесії VII Демократичного скликання Стрийської міської ради Львівської області від 28.02.2017р. №270 «Про внесення змін до рішення XXIX сесії, VI демократичного скликання від 23 червня 2015 року №577 «Про місцеві податки», встановлено ставку податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки для фізичних і юридичних осіб (нежитлова нерухомість) в розмірі 0,5 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року (а.с. 62-64).

Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено у 2018 році мінімальну заробітну плату з 1 січня 3723 грн..

Отже, відповідно до рішення сільської ради встановлено ставку податку в розмірі 18,615 грн. за 1 кв.м. об`єкту нежитлової нерухомості (3723 х 0,005 = 18,615 грн.).

З матеріалів справи видно та не заперечується сторонами по справі, що згідно договору купівлі-продажу 9/100 часток у праві власності на будівлі та споруди з встановленням порядку користування від 29.01.2014 року та договору купівлі-продажу 25/100 часток у праві власності на будівлі та споруди з встановленням порядку користування від 30.01.2014 року, які укладені між ОСОБА_1 та ПАТ «Стрийський завод ковальсько-пресованого обладнання», позивачу належать будівлі і споруди цілісного майнового комплексу заводу ковальсько-пресованого обладнання, який складається з виробничих будівель загальною площею 6262,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Також колегією суддів взято до уваги та перевірено наданий відповідачем розрахунок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік за нежитлову нерухомість, яка належить на праві власності позивачу, відповідно до якої: - за 25/100 частки (будівлі та споруди) загальною площею 6262,3 кв.м. розмір податкового зобов`язання позивача становить - 29143,18 грн.; за 9/100 частки (будівлі та споруди) загальною площею 6262,3 кв.м. розмір податкового зобов`язання позивача становить -10491,54 грн..

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що податкові повідомлення-рішення від 25.03.2019 року: №0-1330 про нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 29143,18 грн. та №0-1330 про нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018 рік у розмірі 10491,54 грн., винесені контролюючим органом правомірно, а тому відсутні підстави для їх скасування.

При цьому, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано суду належних доказів того, що за період 2018 року розглядувані об`єкти нерухомості не були об`єктами оподаткуванням відповідно до п.«є» п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, як будівлі промисловості, які фактично використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Відповідне обґрунтування уже наведено колегією суддів апеляційного суду вище.

Тому доводи апелянта (позивача) в цій частині, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції при винесенні рішення від 20.02.2020 року неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та не дотримано норм матеріального права.

Тому, згідно приписів статті 317 КАС України, рішення суду першої інстанції слід скасувати і прийняти нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Одночасно, відповідно до вимог статей 139, 322 ч.4 КАС України, підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги, шляхом стягнення таких судових витрат в користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Так, зі змісту позовної заяви видно, що позивач заявив вимоги майнового характеру.

Розмір відповідних судових витрат позивача в суді першої та апеляційної інстанції підтверджується наявними в матеріалах адміністративної справи квитанціями.

Тому, із врахуванням того, що позовні вимоги підлягають задоволено частково, в користь позивача слід стягнути із відповідача сплачений судовий збір за подання адміністративного позову в сумі 768,40 грн. та за подання апеляційної скарги в сумі 1152,60 грн..

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Згідно п.6 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року в адміністративній справі №1.380.2019.005810 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень скасувати і прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задоволити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС України у Львівській області від 25.03.2019 року:

- №0-1311-2015 про нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2015 рік у розмірі 3432,37 грн.;

- №0-131-2015 про нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2015 рік у розмірі 9534,35 грн.;

- №0-1311-2016 про нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2016 рік у розмірі 3883,25 грн.;

- №0-131-2016 про нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2016 рік у розмірі 10786,81 грн.;

- №0-1311-2017 про нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2017 рік у розмірі 25049,20 грн.;

- №0-1311-2017 про нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2017 рік у розмірі 9017,71 грн..

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДФС України у Львівській області від 25.03.2019 року №0-1330 та №0-1330 відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) судові витрати у виді судового збору в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. сплаченого за подання адміністративного позову та судового збору в сумі 1152 (тисяча сто п`ятдесят два) грн. 60 коп. сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В. В. Гуляк
Судді: Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови суду складено 17.07.2020 року