Справа № 562/2658/15-а
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2020-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року

м. Київ

справа № 562/2658/15-а

адміністративне провадження № К/9901/2131/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Шарапи В.М.,

суддів: Єзерова А.А., Чиркіна С.М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області на постанову Здолбунівського районного суду Рівненської області від 16.06.2017 у складі судді Кушніра О.Г. та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2017 у складі колегії суддів: Мацького Є.М. (головуючий), Бучик А.Ю., Шевчук С.М. у справі №562/2658/15-а за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації, Управління соціального захисту населення Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області, Міністерства соціальної політики України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

1. 28.10.2015 ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління праці та соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації, Управління соціального захисту населення Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області (надалі - відповідач 2, УПСЗН Здолбунівської РДА), Міністерства соціальної політики України (надалі - відповідач 3, Мінсоцполітики), в якому просила:

1.1. визнати неправомірними відмови відповідачів щодо виплати позивачу компенсації по догляду за інвалідом І групи в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

1.2. зобов`язати відповідача 2 нараховувати та виплачувати позивачу компенсаційну виплату працездатній особі, що не працює і здійснює догляд за інвалідом І групи, в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого в законах України про Державний бюджет України на відповідний рік, починаючи з дня подання позову до суду до обмеження чи припинення права на дану компенсаційну виплату;

1.3. зобов`язати відповідача 2 здійснити перерахунок та виплатити позивачу недораховану компенсаційну виплату як працездатній особі, що не працює і здійснює догляд за інвалідом І групи за минулі періоди в розмірі 35675,59 грн.;

1.4. стягнути солідарно з усіх відповідачів на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

2. Постановою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17.05.2016, яку залишено без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 25.08.2016, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

3. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.12.2016 постанову Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17.05.2016 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 25.08.2016 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

3.1. Висновками і мотивами, з яких суд касаційної інстанції скасував оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій слугувало те, що при вирішенні даного спору, судам необхідно було застосовувати норми Конституції України як норми прямої дії, що мають найвищу юридичну силу, в тому числі й над законами України та постановами Кабінету Міністрів України. Крім того, адміністративні суди мали повноваження у порядку адміністративного судочинства застосувати норми Конституції України без вирішення питання щодо конституційності Постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №832 "Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян" (надалі - Постанова №832). З огляду на викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що позивач має право на забезпечення соціальною виплатою не нижче від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

4. Під час нового судового розгляду справи, з урахуванням поданих позивачем заяв про зміну позовних вимог, ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги до Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації (надалі - відповідач 1, Департамент СЗН Рівненської ОДА), УПСЗН Здолбунівської РДА, Мінсоцполітики про:

4.1. визнання неправомірними відмов відповідачів щодо виплати позивачу компенсації по догляду за інвалідом І групи в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

4.2. зобов`язання відповідача 2 нараховувати та виплачувати позивачу компенсаційну виплату працездатній особі, що не працює і здійснює догляд за інвалідом І групи, в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого в законах України про Державний бюджет України на відповідний рік, починаючи з дня подання позову до суду до обмеження чи припинення права на дану компенсаційну виплату;

4.3. зобов`язання відповідача 2 здійснити перерахунок та виплатити позивачу недораховану компенсаційну виплату як працездатній особі, що не працює і здійснює догляд за інвалідом І групи за минулі періоди в розмірі 58786,61 грн.;

4.4. стягнення солідарно з усіх відповідачів на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20000 грн.

5. Постановою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 16.06.2017 позов задоволено частково.

5.1. Позовні вимоги про зобов`язання УПСЗН Здолбунівської РДА здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 недорахованої компенсаційної виплати як працездатній особі, що не працює і здійснює догляд за інвалідом І групи ОСОБА_2 (надалі - ОСОБА_2 ) за період з 01.10.2012 по 27.04.2015 залишено без розгляду.

5.2. Визнано протиправними дії УПСЗН Здолбунівської РДА щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 компенсації як працездатній особі, що не працює і здійснює догляд за інвалідом І групи ОСОБА_2 , відповідно до статті 46 Конституції України у розмірі, не нижче від прожиткового мінімуму.

5.3. Зобов`язано УПСЗН Здолбунівської РДА нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 компенсаційну виплату як працездатній особі, що не працює і здійснює догляд за інвалідом І групи ОСОБА_2 , відповідно до статті 46 Конституції України у розмірі, не нижче від прожиткового мінімуму, встановленого Законами України "Про Державний бюджет України на відповідний рік", починаючи з 28.04.2015 з урахуванням раніше виплачених сум.

5.4. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

6. Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2017 постанову Здолбунівського районного суду Рівненської області від 16.06.2017 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди скасовано і прийнято в цій частині нову постанову, якою відповідні позовні вимоги задоволено.

6.1. Стягнуто з УПСЗН Здолбунівської РДА на користь ОСОБА_1 20000,00 грн. заподіяної моральної шкоди.

6.2. В решті постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2017 залишено без змін.

7. Судами попередніх інстанцій під час судового розгляду справи встановлено наступні обставини:

7.1. Позивач - ОСОБА_1 , котра доглядає за своєю матір`ю - ОСОБА_2 , яка досягла 80-річного віку та є інвалідом І групи, з 18.06.2008 отримувала щомісячну компенсаційну виплату відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №832 "Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян" (надалі - Постанова №832), розмір якої складав 16,16 грн.

7.2. Починаючи з листопада 2008 року позивач та її матір неодноразово зверталися до органів соціального захисту населення щодо підвищення розміру компенсації фізичній особі, яка надає соціальні послуги інваліду І групи, однак, отримали від відповідачів, зокрема, від УПСЗН Здолбунівської РДА лист від 14.09.2015 про відмову у здійсненні перерахунку такої компенсації.

8. Суди попередніх інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходили з того, що враховуючи очевидну невідповідність норм Постанови №832 в частині розміру соціальної виплати непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за інвалідом I групи, нормам статті 46 Конституції України до застосовування підлягають норми Конституції України як норми прямої дії, які мають найвищу юридичну силу, в тому числі й над законами України та постановами Кабінету Міністрів України.

8.1. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи постанову суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди та ухвалюючи нову постанову про задоволення позовних вимог в цій частині, послався на те, що виплата соціальної допомоги в мізерному розмірі, фактично, принижувало і принижує людську гідність позивача і негативно впливає на стан її здоров`я та можливість нормально існувати.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:

9. Відповідачем 2 - УПСЗН Здолбунівської РДА, подано касаційну скаргу на постанову Здолбунівського районного суду Рівненської області від 16.06.2017 та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2017, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

9.1. Аргументи скаржника на обґрунтування доводів касаційної скарги зводяться до неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зокрема, скаржник наголошує, що розмір присудженої позивачу компенсаційної виплати визначений Постановою №832 і у відповідача 2 не було правових підстав нараховувати і виплачувати позивачу вказану компенсацію в іншому розмірі. Скаржник посилається на рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 у справі №20-рп/2011, в якому зазначено, що передбачені законодавством соціально-економічні права не є абсолютними і механізм реалізації цих прав може бути змінений державою. Скаржник просить також врахувати застереження, наведене у статті 22 Загальної декларації прав людини та рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Ейрі проти Ірландії" від 09.10.1979, згідно з яким існує необхідність щодо встановлення розміру соціальних виплат з урахуванням фінансових можливостей держави.

10. Позивачем подано відзив на касаційну скаргу, в яких просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

10.1. На обґрунтування заперечень зазначає, що оскаржувані судові рішення ухвалені на основі правильного застосування норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги є безпідставними. Позивач вважає, що суди попередніх інстанцій, керуючись принципом верховенства права, дійшли вірного висновку про порушення відповідачами статті 46 Конституції України внаслідок відмови у здійсненні нарахування та виплати позивачу компенсації як працездатній особі, що не працює і здійснює догляд за інвалідом 1 групи ОСОБА_2 , у розмірі не нижчому від прожиткового мінімуму. Позивач зазначає, що у судів попередніх інстанцій, з огляду на наявні у матеріалах справи докази, були підстави для висновку про необхідність стягнення на її користь моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн.

11. Відповідачем 3 - Мінсоцполітики, подано відзив на касаційну скаргу, в якій просить її задовольнити. Наголошує, що відповідач 3 не порушував прав позивача та діяв в межах повноважень і у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

12. Позивачем подано заперечення на відзив Мінсоцполітики, в якому зазначає, що не погоджується з наведеними у ньому доводами.

13. Відповідачем 1 відзиву (заперечень) на касаційну скаргу подано не було.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд касаційної інстанції:

14. Під час розгляду касаційної скарги колегія суддів суду касаційної інстанції враховує приписи частин 1-2 статті 341 КАС України (в редакції, чинній до 08.02.2020, надалі - КАС України), згідно з якими суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

15. Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

16. Водночас, згідно зі статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

17. Стаття 8 Конституції України гарантує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

18. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

19. Частина 1 статті 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" від 15.07.1999 №966-XIV (надалі - Закон №966-XIV) визначає прожитковий мінімум як вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

20. Частиною 1 статті 2 Закону №966-XIV встановлено, що прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім`ям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також стипендій та інших соціальних виплат виходячи з вимог Конституції України та законів України (абзац 3).

21. За змістом частин 1, 3 статті 4 цього Закону №966-XIV, прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

22. У свою чергу, відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про соціальні послуги" від 19.06.2003 №966-IV (чинного на час розгляду і вирішення справи судами попередніх інстанцій, надалі - Закон №966-IV), соціальні послуги - комплекс заходів з надання допомоги особам, окремим соціальним групам, які перебувають у складних життєвих обставинах і не можуть самостійно їх подолати, з метою розв`язання їхніх життєвих проблем.

23. Згідно з частиною 7 статті 7 Закону №966-IV, фізичним особам, які надають соціальні послуги, призначаються і виплачуються компенсаційні виплати в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

24. Пунктами 1-2 Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 №558 передбачено, що непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, що обслуговуються соціальними службами), призначається щомісячна компенсаційна виплата (далі - компенсація). Компенсація призначається виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у таких розмірах: 15 відсотків - фізичним особам, які надають соціальні послуги особам з інвалідністю I групи.

25. Поряд з цим, пунктом 2 Постанови №832 установлено щомісячні компенсаційні виплати у розмірі 480 тис.крб. непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за інвалідом I групи, а також за особою, яка досягла 80-річного віку. Зазначені щомісячні компенсаційні виплати призначаються і виплачуються органами праці та соціального захисту населення та фінансуються органами Пенсійного фонду.

26. Судами попередніх інстанцій досліджено, що з 18.06.2008 позивач отримувала щомісячну компенсаційну виплату саме у відповідності до вимог Постанови №832, розмір якої на час розгляду справи судами попередніх інстанцій становив 16,16 грн. та був нижчий розміру встановленого Законом України Про Державний бюджет України на відповідний рік прожиткового мінімуму.

27. У пункті 2.3 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 12 розділу I Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII від 22.05.2018 № 5-р/2018 зазначено, що "Конституційний Суд України виходить з того, що статтею 46 Конституції України передбачено право громадян на соціальний захист, включаючи право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (частина перша); визначено джерела і механізми соціального забезпечення громадян (частина друга); та встановлено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя). У державі, яку проголошено соціальною, визначений законодавцем розмір прожиткового мінімуму має реально забезпечувати гідний рівень життя людини.

Згідно зі статтею 46 Основного Закону України соціальний захист пов`язується, зокрема, "з неможливістю мати заробіток (трудовий дохід), його втратою чи недостатнім рівнем життєвого забезпечення громадянина і непрацездатних членів його сім`ї" (абзац третій пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 28 квітня 2009 року № 9-рп/2009).

Наведений зміст права, гарантований статтею 46 Конституції України, узгоджується із її приписами, за якими, зокрема, людина її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3); кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (стаття 48).

Конституційний Суд України вважає, що зазначені положення Основного Закону України зобов`язують державу створити ефективну систему соціального захисту різних категорій осіб, яка сприяла б узгодженню рівня їхнього життя з реалізацією права на достатній життєвий рівень для них та їхніх сімей шляхом надання відповідного соціального забезпечення. Заходи соціального захисту мають втілювати ідеї соціальної солідарності та справедливості, бути спрямовані на охорону і захист особи при настанні можливих соціальних ризиків.

На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю".

28. З огляду на наведене, колегія суддів касаційного суду погоджується з обґрунтованістю висновків судів попередніх інстанцій щодо необхідності застосування положень статті 46 Конституції України до спірних правовідносин під час надання оцінки правомірності здійснення нарахування та виплати позивачу компенсаційних виплат у розмірі, визначеному Постановою №832, який був нижчим встановленого законодавством прожиткового мінімуму.

29. Посилання скаржника на відсутність у нього правових підстав для здійснення позивачу відповідних виплат в розмірі іншому, ніж встановлений Постановою №832, слід відхилити, зважаючи на наявність у держави позитивного обов`язку відповідно до згаданої норми Конституції України забезпечувати, щоб розмір таких виплат не був нижчим від встановленого законодавством прожиткового мінімуму.

30. Крім того, слід наголосити, що у своєму рішенні в справі "Проніна проти України" від 18.07.2006 Європейський Суд з прав людини вказав, що "<…> У правовій системі України, де фізична особа не має права індивідуального звернення до Конституційного Суду України, національні суди мають досліджувати питання відповідності нормативних актів Конституції і, якщо існує сумнів, звертатися з клопотанням про відкриття конституційного провадження (див. пункти 14 і 15 вище). Однак з точки зору відповідного законодавства цю систему не можна тлумачити як таку, що вимагає від звичайних судів детально розглядати питання щодо конституційності, яке порушує сторона цивільного провадження, або зобов`язує суди передавати кожне таке питання до Конституційного Суду. Очевидно, суди загальної юрисдикції користуються певною дискрецією щодо розгляду питань конституційності, які виникають в рамках цивільного провадження. Таким чином, питання, чи достатньо суд обґрунтував своє рішення щодо цього питання, може бути визначено тільки у світлі обставин справи, про що згадувалося вище. У цій справі заявниця зверталась до національних судів з вимогою вирішити її спір щодо пенсії з органами соціального забезпечення. Заявниця посилалася, зокрема, на положення статті 46 Конституції, заявляючи, що її пенсія не повинна бути нижчою за прожитковий мінімум. Однак національні суди не вчинили жодної спроби проаналізувати позов заявниці з цієї точки зору, попри пряме посилання у кожній судовій інстанції. Не у компетенції Суду вирішувати, який шлях міг би бути найадекватнішим для національних судів при розгляді цього аргументу. Однак, на думку Суду, національні суди, цілком ігноруючи цей момент, хоча він був специфічним, доречним та важливим, не виконали свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції. Відповідно було порушення цього положення." (пункти 24-25).

31. Тому, зважаючи на те, що норма частини 3 статті 46 Конституції України є нормою прямої дії, вона повинна була застосовуватись судами попередніх інстанцій при вирішенні спору, незалежно від необхідності вирішення у передбаченому законодавством порядку питання щодо конституційності Постанови №832.

32. За змістом частини 5 статті 227 КАС України, в редакції, чинній на час розгляду і вирішення судами попередніх інстанцій адміністративної справи, висновки та мотиви суду касаційної інстанції, з яких скасовані рішення судів попередніх інстанцій, були обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

33. Відтак, суди попередніх інстанцій на основі правильного застосування норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права дійшли вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача 2 щодо відмови у виплаті позивачу компенсації у розмірі, не нижче від прожиткового мінімуму та зобов`язання відповідача 2 нараховувати та виплачувати позивачу компенсацію у вказаному розмірі на майбутнє (з урахуванням вже виплачених сум).

34. Посилання скаржника на застереження, наведене у статті 22 Загальної декларації прав людини та рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Ейрі проти Ірландії" від 09.10.1979, згідно з яким розмір соціальних виплат встановлюється з урахуванням фінансових можливостей держави, відхиляються судом касаційної інстанції, адже наведені обмеження не можуть стосуватися розмірів соціальних виплат, що не досягають рівня прожиткового мінімуму гарантованого безпосередньо самою державою шляхом закріплення відповідної норми у Конституції України.

35. Що стосується стягнення судом апеляційної інстанції на користь позивача моральної шкоди, то відповідно до частин 1-2 статті 23 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

36. Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

37. Виходячи з аналізу норм статей 23, 1167 ЦК України, які регулюють загальні підстави і порядок відшкодування моральної шкоди, під останньою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Адекватне відшкодування особі моральної шкоди, зокрема і завданої внаслідок порушення прав людини органом державної влади, є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

38. Судом апеляційної інстанції з`ясовано ту обставину, що позивач протягом тривалого часу отримували компенсаційні виплати у розмірі, що був нижчим від прожиткового мінімуму. Також, позивач і її мати ОСОБА_2 неодноразово звертались до органів соціального захисту населення щодо підвищення розміру компенсації фізичній особі, яка надає соціальні послуги інваліду І групи, однак, отримували від відповідачів відмови у здійсненні перерахунку такої компенсації, що безсумнівно потягло за собою моральні страждання позивача у вигляді неможливості нормально організувати своє життя, отримувати належну медичну допомогу, придбавати продукти харчування через дуже низькі соціальні виплати, які не відповідали купівельній спроможності особи.

39. Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача 2, як суб`єкта владних повноважень, дії якого визнані в судовому порядку протиправними, на користь позивача моральної шкоди та обґрунтованості визначеного розміру такої шкоди.

40. За приписами статті 350 КАС України (в редакції, чинній до 08.02.2020), суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на наведене, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - залишенню без змін.

Керуючись пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15.01.2020 №460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", статтями 341, 349, 355, 356, 359 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області залишити без задоволення.

Постанову Здолбунівського районного суду Рівненської області від 16.06.2017 та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2017 у справі №562/2658/15-а за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації, Управління соціального захисту населення Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області, Міністерства соціальної політики України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії і стягнення моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

СуддіВ.М. Шарапа А.А. Єзеров С.М. Чиркін