Справа № 200/13762/19-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2020-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року справа №200/13762/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., за участю секретаря судового засідання - Ашумова Т.Е., представника відповідача - Помалюк І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 березня 2020 року у справі № 200/13762/19-а (головуючий суддя І інстанції Михайлик А.С., складене у повному обсязі 16 березня 2020 року у м. Слов`янськ Донецької області) за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових-повідомлень-рішень та вимоги,-

ВСТАНОВИВ:

27 листопада 2019 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області (з урахуванням уточнень) про:

- визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 11 листопада 2019 року про визначення грошового зобов`язання з податку доходів фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в загальній сумі 733 848,29 грн., в т.ч. за податковим зобов`язанням - 587 078,63 грн., за штрафними санкціями - 146 769,66 грн.;

- визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 11 листопада 2019 року про збільшення сум грошового зобов`язання за платежем військовий збір в загальній сумі 61 154,02 грн., в т.ч. за основним платежем - 48 923,22 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 12 230,81 грн.;

- визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу № Ф-6 від 08 листопада 2019 року про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 216 586,06 грн. (а.с. 4-10, 73).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 березня 2020 року (з урахуванням виправленням описки ухвалою суду від 01 квітня 2020 року) позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Донецькій області про сплату фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 боргу з єдиного внеску на суму 216 586,06 грн. від 08 листопада 2019 року № Ф-. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 153-158, 163).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених вимог, Головне управління ДПС у Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та відмовити у їх задоволені.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що заниження позивачем чистого оподаткованого доходу, на яку нараховується єдиний внесок, призвело до заниження суми єдиного внеску за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року.

Зазначає, що позивач, як платник єдиного внеску, відповідно до положень частини другої статті 6 Закону № 2464-VI зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади.

Вказує, що Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не може бути беззаперечною підставою для звільнення позивача від виконання своїх обов`язків (а.с. 167-168).

Представник відповідача в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , є фізичною особою-підприємцем, зареєстрований з 26 вересня 2000 року та обліковується в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (дата запису, 28.01.2005, номер запису: 2 000871). Відповідно до даних реєстру місце проживання позивача: АДРЕСА_1 , позивач перебуває на обліку Головне управління ДПС у Донецькій області, Слов`янсько-Лиманське управління, Слов`янська ДПІ (а.с. 11, 12).

У жовтні 2019 року відповідачем - Головним управлінням ДПС у Донецькій області проведено документальну планову невиїзну перевірку позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти, нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року. За наслідком проведення перевірки відповідачем складено акт від 31 жовтня 2019 року № 113/05-99-33-06/НОМЕР_1 (а.с. 13-38).

Згідно з викладеним в акті перевіркою правильності визначення документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю встановлено, що згідно додатку до декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік позивачем заявлено документально підтверджені витрати, пов`язані з господарською діяльністю на суму 7 841 633,11 грн., з яких витрати по придбанню ТМЦ - 6 944 365,00 грн., витрати на оплату праці - 897 268,11 грн.; до декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік - документально підтверджені витрати, пов`язані з господарською діяльністю 7 607 871,74 грн., з яких по придбанню ТМЦ - 6 633 833,29 грн., витрати на оплату праці - 947 038,45 грн.

В акті зазначено, що з наданих до перевірки первинних документів встановлено, що в порушення п. 177.4.5, п. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України до складу витрат звітних періодів позивачем включено витрати позивача по придбанню товарно-матеріальних цінностей (автомобілі, причепи, напівпричепи) та витрати, пов`язані з утриманням, технічним обслуговуванням та ремонтом автотранспортних засобів (запчастин, автошин, послуг ремонту), внаслідок чого у перевіряємому періоді завищено витрати на суму 3 261 547,95 грн., у тому числі за 2017 рік на суму 1 526 555,26 грн. без ПДВ, у 2018 році на суму 1 734 992,69 грн. без ПДВ, внаслідок чого занижено суму чистого оподатковуваного доходу, відображеного у додатку до податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2017, 2018 роки.

За даними податкових декларацій позивача:

за 2017 рік документально підтверджені витрати склали 7 841 633,11 грн., чистий оподатковуваний дохід - 90 910,89 грн., сума податку на доходи фізичних осіб - 16363,96 грн., військовий збір - 1363,66 грн.

за 2018 рік документально підтверджені витрати склали 7 607 871,74 грн., чистий оподатковуваний дохід - 93497,00 грн., сума податку на доходи фізичних осіб - 16829,46 грн., військовий збір - 1402,46 грн.

При цьому, за даними перевірки:

за 2017 рік документально підтверджені витрати позивача склали 6 315 077,85 грн., чистий оподатковуваний дохід - 1 617 466,15 грн.,

за 2018 рік - витрати склали 5 872 879,05 грн., чистий оподатковуваний дохід - 1 828 489,69 грн.

Перевіркою правильності проведення остаточного розрахунку податку на доходи фізичних осіб за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року, що має бути сплачений позивачем, встановлено його заниження за 2017 рік на 274 779,95 грн. (1617466,15*18% - 16363,96) та за 2018 рік на 312 298,68 грн. (1828489,69*18% - 16829,46), загалом - 587 078,63 грн.

Також встановлено заниження військового збору за 2017 рік на 22 898,33 (1617466,15*1,5% - 1363,66) грн. та за 2018 рік на 26 024,89 (1828489,69*1,5% - 1402,46 грн.), загалом - 48 923,22 грн.

Згідно акту перевіркою достовірності відображення у звітності сум доходу, отриманого від здійснення діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на який нараховується єдиний внесок, з врахуванням порушень, викладених вище, встановлено заниження суми доходу, на яку нараховується єдиний внесок на 407 839,41 грн. за 2017 рік та на 576 643,00 грн. за 2018 рік, загалом на 984 482,41 грн. Враховуючи наведене, позивачем занижено єдиний внесок за 2017 рік на 89 724,60 (407 839,41*22%) грн. та за 2018 рік на 126 861,46 (576 643,00*22%) грн., загалом на 216 586,06 грн.

За наслідками висновків перевірки відповідачем прийнято відносно позивача податкові повідомлення-рішення від 11 листопада 2019 року:

№ , яким за порушення пп. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164, п.п. 177.1, 177.2, 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, на підставі ч. 1 п. 123.1 ст. 123 Податкового кодексу України, згідно з пп. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54, п. 58.1 ст. 58 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на 587 078,63 грн. та застосовано штрафні санкції у сумі 146 769,66 грн. (а.с. 63);

№ , яким за порушення пп. 1.2 п. 16-1 підроз. 10 роз. ХХ, на підставі ч. 1 п. 123.1 ст. 123 Податкового кодексу України, згідно з пп. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54, п. 58.1 ст. 58 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на 48 923,22 грн. та застосовано штрафні санкції у сумі 12 230,81 грн. (а.с. 62).

18 листопада 2019 року позивачем отримано сформовану відповідачем вимогу про сплату боргу з єдиного внеску № Ф-6 від 08 листопада 2019 року, якою у відповідності до ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» вимагається від позивача сплатити недоїмку на суму 216 586,06 грн.

Прийняття податковим органом вищевказаних податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги є спірним питанням даної справи.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції скасував вимогу про сплату боргу з єдиного внеску № Ф-6 від 08 листопада 2019 року та виходив із того, що спірна вимога про сплату боргу (недоїмки) охоплює період, у якому позивач звільнявся від виконання обов`язків платника єдиного внеску, відповідно за цей період орган доходів і зборів не мав повноважень формувати та направляти позивачу вимогу про сплату боргу.

При цьому, суд першої інстанції відмовив у задоволені позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Відтак, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення виключно в межах апеляційної скарги та надає оцінку правомірності скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464 (далі - Закон № 2464).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 2 ст. 6 Закону № 2464 встановлений обов`язок платника єдиного внеску своєчасно та у повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати такий внесок.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону № 2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

З вищевикладеного слідує, що за загальними правилами орган доходів і зборів, у разі наявності недоїмки у платника єдиного внеску, надсилає такому платнику вимогу про сплату боргу.

Для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення було прийнято Закон України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" (далі - Закон № 1669-VII), який набрав чинності з 15 жовтня 2014 року.

Підпунктом 8 пункту 4 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1669-VII внесено зміни до Закону № 2464-VІ, а саме підпункт б) розділ VIII "Прикінцеві та перехідні положення" було доповнено пунктом 9-3 (пункт 9-4 в редакції Закону з 13 березня 2015 року) такого змісту:

"9-4. Платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються.

Недоїмка, що виникла у платників єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, визнається безнадійною та підлягає списанню в порядку, передбаченому Податковим кодексом України для списання безнадійного податкового боргу".

Аналіз зазначеної норми свідчить, що позивач звільняється від виконання зобов`язань платника єдиного внеску встановлених частиною другою статті 6 Закону № 2464-VІ, у тому числі передбачених підпунктом першим частини другої цієї статті, а саме, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

30 березня 2018 року Президент України підписав Указ «Про затвердження рішення РНБО «Про широкомасштабну антитерористичну операцію на території Донецької та Луганської областей» №116/2018, яким вводиться в дію рішення РНБО про зміну формату широкомасштабної антитерористичної операції, яка була запроваджена у 2014 році.

Відтак, станом на дату розгляду справи по суті Указу Президентом України про завершення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей не приймалось, а вказаний вище нормативно-правовий акт лише змінив формат її проведення.

При цьому судом встановлено, що спірна вимога про сплату боргу (недоїмки) охоплює період, у якому позивач звільнявся від виконання обов`язків платника єдиного внеску (2017-2018 роки).

Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду попередньої інстанції, що відсутність (відстрочення в силу закону) у позивача обов`язку сплати внесків, унеможливлює складання відповідачем та направлення позивачу спірної вимоги на момент її складання, а саме станом на 08 листопада 2019 року.

Цієї ж думки дотримується Верховний Суд у постанові по справі № 812/505/17 від 30 січня 2018 року, від 13.06.2018 у справі № 812/1237/17, від 04.04.2019 у справі № 805/4655/15-а, від 25.04.2019 у справі № 805/4811/16-а.

При цьому, Закон №2464-VІ не скасовує обов`язків платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а надає можливість на період антитерористичної операції не виконувати їх у встановлені строки (своєчасно) та в повному обсязі, а п.9-4 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", яка має пряму дію, для звільнення від сплати єдиного внеску не вимагається додаткове отримання сертифіката про засвідчення форс-мажорних обставин, а тому таке звільнення повинно враховуватись податковим органом самостійно.

Суд вважає, що саме факт перебування платників єдиного внеску на обліку в органі доходів і зборів, розташованого на території населеного пункту, де проводилася антитерористична операція, є підставою для зупинення застосування до таких платників відповідальності за порушення Закону №2464-VІ, зокрема заходів впливу, якими є спірні вимоги.

При цьому, п.9-4 розділу VIII Закону №2464-VІ був чинним на час , у якому позивач звільнявся від виконання обов`язків платника єдиного внеску (2017-2018 роки) , зміни безпосередньо до Закону №2464-VІ щодо виключення п.9-4 розділу VIII цього Закону не впливають на попередній період,оскільки їх дія розповсюджується на період з часу набрання чинності змін внесенних Законом України № 440-1Х від 14 січня 2020 року « Про внесення змін до Митнорго кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» та не мають зворотної сили на минулий період, чим спростовуються доводи податкового органу щодо втрати чинності положень цього пункту на спірний період 2017-2018 роки.

Посилання податкового органу на те, що заниження позивачем чистого оподаткованого доходу, на яку нараховується єдиний внесок, призвело до заниження суми єдиного внеску за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року, як на підставу скасування судового рішення в спірній частині є недоречним, оскільки саме відсутність (відстрочення в силу закону) у позивача обов`язку сплати внесків унеможливлює складання відповідачем та направлення позивачу спірної вимоги на момент її складання незалежно від доведеності в його діях порушень податкового законодавства щодо заниження чистого оподаткованого доходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апелянтом не доведено суду правомірність прийняття спірної вимоги, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 272, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 березня 2020 року у справі № 200/13762/19-а - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 15 липня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 липня 2020 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова