Справа № 380/3420/20
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/3420/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить:

- розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (ПІН НОМЕР_2 ) компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбачені пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 березня 2016 року;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ПІН НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 березня 2016 року;

- визначити протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (ПІН НОМЕР_2 ) індексації грошового забезпечення за період часу 2015-2016 роки;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_3 ) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (адреса: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ПІН НОМЕР_2 ) заборгованість з індексації грошового забезпечення за період часу 2015-2016 роки;

- визначити протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_3 ) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (адреса: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) в частині виплати ОСОБА_1 (ПІН НОМЕР_2 ) грошової допомоги на оздоровлення у 2016 році, передбаченої пунктом 1 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій»;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина 9937) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (адреса: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) не доплачену грошову допомогу на оздоровлення за 2016 рік у сумі 2699,85 грн. (дві тисячі шістсот дев`яносто дев`ять грн. 85 коп.).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом начальника Донецького прикордонного загону (військова частина 9937) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 31 березня 2016 року № 68-ос його звільнено з військової служби та виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення Держприкордонслужби з вказівкою у наказі про те, що остаточною датою закінчення проходження військової служби необхідно вважати 31 березня 2016 року. Вказує, що на момент його виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення Держприкордонслужби відповідач з порушенням вимог пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 115 не провів з ним остаточного розрахунку, а саме не нарахував та не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2016 роки, а також не нарахував та не виплатив індексацію грошового забезпечення за 2015-2016 роки. Крім того, позивач зазначає, що відповідач протиправно не включив до розрахунку грошової допомоги на оздоровлення у 2016 році щомісячну додаткову грошову винагороду, встановлену постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22 вересня 2010 року «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій».

Щодо бездіяльності відповідача в частині ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2016 роки позивач зазначає, що така бездіяльність є протиправною, оскільки норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. На думку позивача, припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; грошова компенсація відпустки особі.

Щодо бездіяльності відповідача в частині ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за 2015-2016 роки позивач зазначає, що з отриманої відповіді на адвокатський запит слідує, що Донецьким прикордонним загоном (військова частина 9937) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України за період часу «з другої половини 2015 року по 2016 рік» не нараховувалася та не виплачувалася індексація грошового забезпечення у зв`язку з відсутністю коштів. Позивач вважає, що невиплата відповідачем індексації грошового забезпечення є протиправною та необґрунтованою, оскільки індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці та її проведення у зв`язку із зростанням споживчих цін та є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форм власності та виду юридичної особи.

Зазначає, що нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. Крім того, зауважує, що у Законі України «Про індексацію грошових доходів населення» йдеться лише про фінансові ресурси бюджетів усіх рівнів. Таким чином, на думку позивача, не здійснення відповідачем індексації його грошового забезпечення за період 2015-2016 років є порушенням вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення.

Щодо не включення до розрахунку грошової допомоги на оздоровлення у 2016 році щомісячної додаткової грошової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22 вересня 2010 року «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» (далі Постанова № 889) позивач зазначає про те, що вказаною постановою установлено щомісячну додаткову грошову винагороду окремим категоріям військовослужбовців. Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 704 «Про внесення зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 р. № 889», яка набрала чинності з 01 січня 2016 року Постанову № 889 доповнено нормою відповідно до якої виплата щомісячної додаткової грошової винагороди поширюється на усіх військовослужбовців Держприкордонслужби України без урахування займаних ними посад. Крім того, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 лютого 2016 року № 73 затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (далі Інструкція № 73), якою встановлено порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889.

Позивач вказує, що відповідно до пункту першого статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Водночас, частиною другою статті 9 цього ж Закону визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Тому, на думку позивача, оскільки щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889 виплачувалася йому у 2016 році щомісяця з дня застосування у Державній прикордонній службі України Інструкції № 73 до внесення відповідних змін до законодавства, тобто мала постійний характер, а тому в силу положень статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» повинна включатися до розрахунку грошової допомоги на оздоровлення у 2016 році.

У зв`язку з вищенаведеним, адміністративний позов просить задоволити у повному обсязі.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач проти позовних вимог заперечує, посилаючись на таке.

Щодо вимог про визнання протиправною бездіяльності в частині ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2016 роки відповідач зазначає про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації надання військовослужбовцям інших відпусток в тому числі додаткової відпустки як учаснику бойових дій припиняється. Таким чином, оскільки під час дії особливого періоду надання додаткових відпусток із збереженням заробітної плати припинено, у позивача не було права на отримання такої відпустки.

Щодо вимог про визнання протиправною бездіяльності в частині ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за 2015-2016 роки відповідач зазначає про те, що фінансово-економічним відділом (бухгалтерською службою) Донецького прикордонного загону надана довідка-розрахунок індексації грошового забезпечення позивача за період з 01 лютого 2015 року по 31 березня 2016 року, з якої вбачається, що в період з жовтня 2015 року по грудень 2015 року коефіцієнт індексації складав 0%, у зв`язку з чим індексація грошового забезпечення позивачу за цей період не нараховувалася. З січня 2016 року по березень 2016 року коефіцієнт індексації склав 1,50%, а тому позивачу була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення в таких розмірах: січень 2016 року 20,67 грн., лютий 2016 року 20,67 грн., березень 2016 року - 20,67 грн., а всього у 2016 році позивачу нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 61,01 грн. В червні 2015 року позивачу нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 170,00 грн., у зв`язку з тим, що згідно даних, отриманих від Мостиського прикордонного загону в травні 2015 року відбулося збільшення посадового окладу позивача відповідно до пункту 10.2 постанови Кабінету Міністрів України № 1078. Таким чином, відповідач вважає, що позивачу в період проходження служби нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення відповідно до норм чинного законодавства України, а саме Порядку проведення індексації грошових доходів населення № 1078.

Щодо вимог про визнання протиправною бездіяльності в частині виплати грошової допомоги на оздоровлення у 2016 році без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889 відповідач зазначає про те, що порядок виплати та розмір щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889, встановлений Інструкцією № 73, пунктом 8 якої передбачено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат. Тому, відповідач вважає, що щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889 правомірно не включена до виплати грошової допомоги на оздоровлення позивачу у 2016 році.

У зв`язку з вищенаведеним просить у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 12 травня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого 15 листопада 2015 року Західним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України (а.с.14).

Наказом начальника Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 216-ос від 02 листопада 2015 року «По особовому складу» прапорщика за призовом ОСОБА_1 (П-011602), який прибув з Мостиського прикордонного загону, з 31 жовтня 2015 року зараховано до списків особового складу загону та всіх видів забезпечення та призначено на посаду начальника протитанкової групи відділення вогневої підтримки оперативно-бойової прикордонної комендатури «Сартана», ВОС 100308Р, шостий тарифний розряд (а.с.19).

Наказом начальника Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 68-ос від 31 березня 2016 року «По особовому складу» прапорщика за призовом ОСОБА_1 (П-011602), начальника протитанкової групи відділення вогневої підтримки оперативно-бойової прикордонної комендатури «Сартана», звільненого у запас за статтею 26 частиною 8 пунктом 1 підпунктом «є» (у зв`язку з вислугою встановлених строків військової служби, передбачених частиною першою та абзацом другим частини сьомої статті 23) виключено зі списків особового складу частини, усіх видів забезпечення з 31 березня 2016 року (а.с.20).

Відповідно до наявної у матеріалах справи архівної відомості з січня 2016 року по грудень 2016 року ОСОБА_1 у лютому 2016 року позивачу виплачено грошову допомогу на оздоровлення в розмірі 5013,50 грн. (а.с.21).

Як слідує зі змісту листа начальника Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 11-2448 від 13 березня 2020 року (а.с.16-18) відповідач розглянув адвокатський запит представника позивача адвоката Хом`яка Є.Л. від 29 лютого 2020 року б/н про надання інформації та документів, що надійшов 10 березня 2020 року та зареєстрований за вхідним № 3470 та повідомив наступне.

Щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення відповідач зазначив у листі про те, що відповідно до статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ та пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 1078 (із змінами) проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Кошторисні призначення Державної прикордонної служби України на другу половину 2015 та за 2016 роки не передбачали здійснення видатків на виплату індексації грошових доходів військовослужбовців. У зв`язку з цим індексація грошового забезпечення за період проходження військової служби в Донецькому прикордонному загоні ОСОБА_1 не виплачувалась.

Щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» відповідач зазначив у листі про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової відпустки учасникам бойових дій.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2016 рік, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 2015 року по 2016 рік, а також виплати грошової допомоги на оздоровлення у 2016 році, передбаченої пунктом 1 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій», протиправною, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Предметом спору у даній справі є оцінка: наявності чи відсутності підстав для нарахування та виплати позивачу, як учаснику бойових дій, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2016 рік, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 2015 року по 2016 рік; нарахування та виплати грошової допомоги на оздоровлення у 2016 році, передбаченої пунктом 1 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій».

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу компенсації за невикористані додаткові відпустки, передбачені пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 березня 2016 року та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 березня 2016 року суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) установлюються такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно із статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до пункту 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно із пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII та Законі України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

Згідно із абзацом п`ятим статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону № 1932-XII визначено особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, у статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за №745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Відповідно до частини третьої статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Оскільки вказана адміністративна справа в частині розглядуваних позовних вимог відповідає ознакам типової справи, суд при її вирішенні враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21 серпня 2019 року у зразковій справі за № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Як вже встановлено судом, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим 18 листопада 2015 року Західним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України.

З огляду на наведене, суд вважає, що при звільненні з військової служби у запас позивач, як учасник бойових дій, мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним за період з 2015 року по 2016 рік календарні дні додаткової відпустки, що передбачена пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, а тому очевидною є протиправна бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати такої, відтак, позовна вимога в цій частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. За таких обставин, суд вважає, що в даному випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 березня 2016 року.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період часу 2015-2016 років та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з індексації грошового забезпечення за період часу 2015-2016 років суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з частинами першою - третьою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, зокрема, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Так, правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Частиною шостою статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно із статтею 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин другої, шостої статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі Порядок № 1078).

Відповідно до пункту 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 р. № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Пунктом 5 вказаного Порядку визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Таким чином, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.

В позовній заяві позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період часу з 2015 року по 2016 рік. Водночас, наголошує на тому, що нездійснення відповідачем нарахування та виплати індексації грошового забезпечення є порушенням вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

Оцінюючи такі доводи позивача, зокрема, й у частині періоду, за який, як вважає позивач, відповідач не нараховував та не виплачував йому індексацію грошового забезпечення суд враховує наступне.

Як вже було зазначено вище, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Разом з тим, частиною першою статті 9 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів, а частиною першою статті 10 цього ж Закону визначено, що індексація доходів працюючого населення проводиться за основним місцем роботи.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом начальника Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 216-ос від 02 листопада 2015 року «По особовому складу» позивача, який прибув з Мостиського прикордонного загону, з 31 жовтня 2015 року зараховано до списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.

Отже, 31 жовтня 2015 року є днем початку проходження військової служби позивачем у Донецькому прикордонному загоні Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, а тому, враховуючи приписи частини першої статті 9 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» згідно з якою індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання, суд доходить висновку, що обов`язок нараховувати та виплачувати позивачу індексацію грошового забезпечення за період з січня 2015 року по жовтень 2015 року у Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України був відсутній. Такий обов`язок покладався на військову частину за попереднім місцем проходження служби позивача, якою, виходячи зі змісту наказу начальника Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 216-ос від 02 листопада 2015 року «По особовому складу» та наявної у матеріалах справи копії розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 лютого 2015 року по 15 жовтня 2015 року, є Мостиський прикордонний загін. Водночас, жодних вимог до Мостиського прикордонного загону позивач не заявляє.

Таким чином, в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період часу з січня 2015 року по жовтень 2015 року та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з індексації грошового забезпечення за період часу з січня 2015 року по жовтень 2015 року Донецький прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України є неналежним відповідачем, оскільки будь-яких прав позивача щодо нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення за вказаний період не порушував та не міг порушити.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 910/7122/17, за власною ініціативою суд не може залучити до участі в справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача.

Враховуючи, що в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період часу з січня 2015 року по жовтень 2015 року та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з індексації грошового забезпечення за період часу з січня 2015 року по жовтень 2015 року Донецький прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України є неналежним відповідачем, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період часу з листопада 2015 року по березень 2016 року та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з індексації грошового забезпечення за період часу з листопада 2015 року по березень 2016 року суд звертає увагу на таке.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує про те, що фінансово-економічним відділом (бухгалтерською службою) Донецького прикордонного загону надана довідка-розрахунок індексації грошового забезпечення позивача за період з 01 лютого 2015 року по 31 березня 2016 року, з якої вбачається, що в період з жовтня 2015 року по грудень 2015 року коефіцієнт індексації складав 0%, у зв`язку з чим індексація грошового забезпечення позивачу за цей період не нараховувалася. З січня 2016 року по березень 2016 року коефіцієнт індексації склав 1,50%, а тому позивачу була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення в таких розмірах: січень 2016 року 20,67 грн., лютий 2016 року 20,67 грн., березень 2016 року - 20,67 грн., а всього у 2016 році позивачу нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 61,01 грн. В червні 2015 року позивачу нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 170,00 грн., у зв`язку з тим, що згідно даних, отриманих від Мостиського прикордонного загону в травні 2015 року відбулося збільшення посадового окладу позивача відповідно до пункту 10.2 постанови Кабінету Міністрів України № 1078.

Оцінюючи наведені доводи відповідача з урахуванням того, що суд надає оцінку діям відповідача щодо виконання обов`язку в частині нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по березень 2016 року слід враховувати наступне.

З наданої відповідачем довідки-розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 лютого 2015 року по 31 березня 2016 року № 264, виданої 27 травня 2020 року військовою частиною НОМЕР_3 (далі довідка-розрахунок) слідує, що базовими місяцями індексації є лютий 2015 року та травень 2015 року згідно довідки Мостиського прикордонного загону. Суд зауважує, що будь-яких заперечень стосовного правильності визначення відповідачем базового місяця індексації грошового забезпечення позивач у позовній заяві не зазначає та правильність його визначення не оспорює.

Згідно довідки-розрахунку сума індексації грошового забезпечення позивача у листопаді та грудні 2015 року становила 0,00 грн. Таку суму індексації грошового забезпечення позивача відповідач пояснює тим, що в період з жовтня 2015 року по грудень 2015 року коефіцієнт індексації складав 0%, а тому індексація грошового забезпечення в цей період не нараховувалася.

Також з довідки-розрахунку слідує, що в січні, лютому та березні 2016 року індексація грошового забезпечення позивача становила 20,67 грн. за кожний з названих місяців. Таку суму індексації грошового забезпечення позивача відповідач пояснює тим, що в період з січня 2016 року по березень 2016 року коефіцієнт індексації складав 1,50%. Разом з тим, з довідки-розрахунку вбачається, що зазначена сума індексації грошового забезпечення позивачу не виплачувалась, оскільки в графі «Виплачено» вказаного розрахунку у кожному з рядків «січень 2016», «лютий 2016», «березень 2016» зазначено « 0,00».

Водночас, у матеріалах справи наявна архівна відомість з січня 2016 року по грудень 2016 року ОСОБА_1 . Згідно вказаної архівної відомості позивачу за січень, лютий та березень 2016 року нараховані наступні види оплати: оклад посадовий, оклад за військове звання, надбавка за вислугу років, преміювання, винагорода АТО, винагорода ПКМУ 889, винагорода за бойове чергування, допомога на оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення СПП, надбавка за ВОВЗ, надбавка за ОУС ризик для життя.

Жодної інформації про нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за січень, лютий та березень 2016 року вищевказана архівна відомість не містить.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи суд дійшов висновку, що відповідач не нарахував та не виплатив позивачу індексацію його грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по березень 2016 року, а тому наявна очевидна протиправна бездіяльність щодо ненарахування та невиплати такої.

Враховуючи, що у позовній заяві позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період часу з 2015 року по 2016 рік, а суд встановив протиправність такої бездіяльності саме за період з листопада 2015 року по березень 2016 року, позовну вимогу у цій частині належить задоволити частково.

Разом з тим, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. За таких обставин, враховуючи протиправну бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по березень 2016 року, суд вважає, що в даному випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по березень 2016 року.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення у 2016 році, передбаченої пунктом 1 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» та стягнення з відповідача не доплаченої грошової допомоги на оздоровлення за 2016 рік у сумі 2699,85 грн. суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Як слідує зі змісту наявної у матеріалах справи архівної відомості № 1 з січня 2016 року по грудень 2016 року ОСОБА_1 , у лютому 2016 року позивачу виплачено грошову допомогу на оздоровлення у розмірі 5013,50 грн. (а.с.21). Однак, позивач вважає, що грошову допомогу на оздоровлення йому виплачено без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 2699,85 грн., передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій», що є протиправною бездіяльністю зі сторони відповідача, оскільки, на думку позивача, додаткова грошова винагорода входить до складу грошового забезпечення. Натомість, відповідач стверджує, що щомісячна додаткова винагорода, встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» не входить до структури і складу місячного грошового забезпечення військовослужбовців з якого нараховується й виплачується матеріальна допомога на оздоровлення.

Оцінюючи такі доводи позивача та відповідача суд враховує наступне.

Як вже було зазначено судом вище, відповідно до статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошова допомога на оздоровлення виплачується військовослужбовцям у розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно з частинами першою - третьою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Крім цього, суд враховує, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2738/17. Приймаючи постанову від 06 лютого 2019 року у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків: «згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових:

1) посадовий оклад;

2) оклад за військовим званням;

3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення;

4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць».

22 вересня 2010 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», якою установлено щомісячну додаткову грошову винагороду окремим категоріям військовослужбовців.

16 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 «Про внесення зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 р. № 889», якою постановлено внести зміну до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (Офіційний вісник України, 2010 р., № 74, ст. 2632; 2013 р., № 22, ст. 742, № 41, ст. 1477; 2014 р., № 47, ст. 1238, № 69, ст. 1934), доповнивши його підпунктом 5 такого змісту: « 5) військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення».

Вказана постанова набрала чинності з 01 січня 2016 року.

Зі змісту наявної у матеріалах справи архівної відомості з січня 2016 року по грудень 2016 року ОСОБА_1 суд встановив, що позивачу з лютого 2016 року по квітень 2016 року виплачувалася додаткова грошова винагорода передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року (зі змінами) № 889, зокрема, за лютий 2016 року у розмірі 2699,85 грн., за березень 2016 року у розмірі 3008,10 грн., за квітень 2016 року у розмірі 2449,35 грн.

Враховуючи наведене, оскільки додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, нараховувалася і виплачувалася позивачу щомісяця з дня отримання ним права на її виплату відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 704 «Про внесення зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 р. № 889», підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.

Таким чином, відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано грошову допомогу на оздоровлення, щомісячну додаткову грошову винагороду, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889.

Щодо доводів відповідача про те, що відповідно до пункту 8 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 лютого 2016 року № 73 передбачено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат, якими є, зокрема, грошова допомога на оздоровлення суд зазначає, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а не підзаконні нормативно-правові акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.

Вказана позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05 грудня 2019 року у справі № 295/5200/18.

Разом з тим, у позовній заяві позивач просить визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина 9937) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в частині виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення у 2016 році, передбаченої пунктом 1 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій».

З цього приводу суд зазначає, що за своєю правовою природою протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та законних інтересів фізичної чи юридичної особи.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач вчинив дії щодо виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення, однак без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій», з чим і не погодився позивач, звернувшись з даним адміністративним позовом до суду.

Таким чином, виплативши позивачу грошову допомогу на оздоровлення без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» відповідач вчинив саме протиправну дію, а не бездіяльність, відтак, саме дії відповідача щодо виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення, передбаченої пунктом 1 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у лютому 2016 року без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, визначеної постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» слід визнати протиправними.

За таких обставин позовна вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення з Донецького прикордонного загону (військова частина 9937) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України не доплаченої грошової допомоги на оздоровлення за 2016 рік у сумі 2699,85 грн. слід зазначити, що суд не вправі перебирати на себе функцію обрахунку сум грошової допомоги на оздоровлення, оскільки ця функція належить відповідачу, як роботодавцю позивача, який зобов`язаний здійснити розрахунок сум такої грошової допомоги, що підлягають виплаті позивачу.

З огляду на наведене, а також враховуючи те, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача в частині стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина 9937) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України не доплаченої грошової допомоги на оздоровлення за 2016 рік у сумі 2699,85 грн. підлягає частковому задоволенню у спосіб: зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина 9937) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення у лютому 2016 року з включенням до грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» із урахуванням раніше виплаченої суми грошової допомоги на оздоровлення.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а відтак, його розподіл на підставі статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п. 3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії задоволити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 березня 2016 року.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 березня 2016 року.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по березень 2016 року.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по березень 2016 року.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення, передбаченої пунктом 1 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у лютому 2016 року без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, визначеної постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій».

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина 9937) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення у лютому 2016 року з включенням до грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» із урахуванням раніше виплаченої суми грошової допомоги на оздоровлення.

В решті позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 20 липня 2020 року.

Суддя Клименко О.М.