Справа № 640/23598/19
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2020-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2020 року м. Київ № 640/23598/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (

АДРЕСА_1 )

до Головного управління ДПС у Київській області (03151, м. Київ, вулиця

Народного Ополочення, 5-А)

про визнання протиправними та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі по тексту - відповідач) у якому (з урахуванням об`єднаних позовних вимог) просить визнати протиправними та скасувати, винесені Головним управлінням ДПС у Київській області рішення:

- рішення № про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 12 вересня 2019 року;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 12 вересня 2019 року;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 12 вересня 2019 року;

- податкове повідомлення-рішення № від 12 вересня 2019 року;

- податкове повідомлення-рішення № від 12 вересня 2019 року;

- податкове повідомлення-рішення № від 12 вересня 2019 року;

- податкове повідомлення-рішення № від 12 вересня 2019 року;

- податкове повідомлення-рішення № від 12 вересня 2019 року.

Мотивуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначив, що оскаржувані рішення прийняті податковим органом з порушенням норм діючого законодавства, оскільки при їх прийнятті відповідач дійшов помилкових висновків щодо ведення ним господарської діяльності та несплати у зв`язку з цим податків, що підлягають обов`язковій сплаті до бюджету.

Позивач стверджував, що об`єкти нерухомості належали позивачеві на праві власності як фізичній особі та були відчужені ним як фізичною особою, що підтверджується відповідними договорами купівлі-продажу, копії яких наявні у матеріалах справи. При цьому, ОСОБА_1 сплачував податок на доходи фізичних осіб та інші збори і платежі встановлені законодавством. Разом з тим, позивач вважає, що податковим законодавством саме на нотаріуса був покладений обов`язок по нарахуванню податку з доходів фізичних осіб та перевірки сплати такого податку перед нотаріальним засвідченням договорів купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна.

Позивач вказав, що відповідач безпідставно ототожнив його як фізичну особу громадянина з фізичною особою-підприємцем, оскільки ОСОБА_1 є фізичною особою та усі договори купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна укладалися ним саме як фізичною особою. Водночас, законодавством не передбачено заборони щодо продажу фізичними особами протягом року більше як одного об`єкта нерухомого майна, а лише встановлює для цього відповідний режим оподаткування, передбачений статтею 172 Податкового кодексу України, тому його дії в цьому випадку не можуть бути кваліфіковані як будь-яке порушення вимог податкового чи іншого законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/23598/19.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2019 року, суд ухвалив об`єднати в одне провадження адміністративні справи №640/23598/19 та №640/24317/19.

У відзиві на адміністративний позов представник відповідача повідомив, що оскаржувані рішення є правомірними та такими, що прийняті з урахуванням всіх обставин справи. При цьому, податковий орган стверджував, що ОСОБА_1 за період з 18 вересня 2015 року по 31 грудня 2018 року отримував дохід від провадження підприємницької діяльності (продажу об`єктів нерухомого майна), який згідно з пунктом 164.1 статті 164 Податкового кодексу України підлягає включенню до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу та відображенню платником в податковій декларації про майновий стан і доходи всього у сумі 8 913 374,20 грн., у тому числі за 2015 рік - 818 324,00 грн, 2016 рік - 3 156 560,00 грн, 2017 рік - 4 541 333,40 грн та за 2018 рік - 397 156,80 гривень.

На переконання контролюючого органу, позивачем здійснювалась господарська діяльність, оскільки будівництво та систематичний продаж фізичним особам нерухомого майна, у тому числі власного, з метою одержання прибутку, є підприємницькою діяльністю. Відповідно, позивач зобов`язаний був зареєструватися як фізична особа-підприємець та вести облік результатів своєї господарської діяльності відповідно до вимог законодавства, оподатковувати дохід від такої господарської діяльності згідно норм статті 177 Податкового кодексу України та подавати відповідну звітність як фізична особа-підприємець.

У відповіді на відзив позивач стверджував, що чинне законодавство України не передбачає, що операція в результаті якої особа отримує певну економічну винагороду (прибуток) є виключно підприємницькою, а тому, трактування будь-яких оплатних правочинів як таких, що вчинені в рамках підприємницької діяльності, є безпідставним. Також, норми чинного законодавства не містять також яких-небудь чітких та однозначних критеріїв, які би відносили до підприємницької діяльності ті чи інші правочини, в залежності від рівня плати за ними (тобто, від отриманого однією зі сторін правочину доходу).

Судом враховано клопотання представника позивача та вирішено здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

На підставі підпункту 78.1.1, підпункту 78.1.2, підпункту 78.1.3 пункту 78.1 статті 78, статті 79 Податкового кодексу України, відповідно до наказу Головного управління ДФС у Київській області №1460 від 11 липня 2019 року, заступником начальника відділу планування контрольно-перевірочної роботи та контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб і самозайнятих осіб Головного управління ДФС у Київській області Щербиною Миколою Вікторовичем, проведена документальна позапланова невиїзна перевірка діяльності фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплат належних податків і зборів при отриманні доходу від здійснення діяльності, пов`язаної з будівництвом та продажем об`єктів нерухомого майна за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2018 року, за результатами якої складено відповідний акт перевірки від 01 серпня 2019 року №688/10-36-13-03/.

Перевіркою встановлено порушення ОСОБА_1 :

- пункту 44.1 статті 44, пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України в частині не надання книги обліку доходів і витрат та первинних документів, які пов`язані з предметом перевірки;

- пункту 49.2, підпункту 49.18.5 пункту 49.18 статті 49, абзацу 2 пункту 177.11 статті 177 Податкового кодексу України в частині неподання ОСОБА_1 декларацій про майновий стан і доходи за 2015, 2016, 2017 та 2018 роки;

- пункту 177.1, пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, в частині заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 1 259 714,59 грн., у тому числі за 2015 рік - 141 069,07 грн., за 2016 рік - 476 741,80 грн., за 2017 рік - 590 373,34 грн. та за 2018 рік - 51 630,38 гривень;

- абзацу 1 пункту 2 частини 1 статті 7, пункту 11 статті 8, частини 2 статті 9 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (із змінами та доповненнями) в частині заниження єдиного соціального внеску за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2018 року в розмірі 384 612,08 грн., в т.ч. за 2015 рік 32 515,28 грн, 2016 рік 94 941,00 грн., за 2017 рік 109 725,00 грн., за 2018 рік 147 430,80 грн;

- пункту 2, п.9, п.11 розділу III Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 №435 в частині неподання звітів щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2015,2016, 2017, 2018 роки;

- пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 200.1, пункту 200.2 статті 200, пункту 203.2 статті 203 Податкового кодексу України в частині заниження фізичною особою - платником податку ОСОБА_1 в період з 01 липня 2016 року по 31 грудня 2018 року податкових зобов`язань по податку на додану вартість, що підлягають декларуванню та сплаті до бюджету у сумі 13 164 334,32 грн., в т.ч. за 2016 рік в сумі 594 976,80 грн., за 2017 рік в сумі 908 266,68 грн. та за 2018 рік в сумі 79 431,36 грн;

- пункту 161 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України, в частині заниження фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 військового збору від здійснення підприємницької діяльності за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2018 року на загальну суму 47 116,28 грн., в т.ч. за 2015 року - 12 274,86 грн., за 2016 рік - 13 619,82 грн., за 2017 рік - 20 771,60 грн. та за 2018 рік - 450,00 грн;

- статті 58, частини 6 статті 128 Господарського кодексу України в частині здійснення господарської діяльності без державної реєстрації фізичної особи - підприємця та не забезпечення ведення обліку результатів своєї підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства;

- статті 18 Закону України від 15 травня 2003 року №755-1V «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», в частині неподання державному реєстратору документів для державної реєстрації фізичної особи - підприємця».

Висновки про вищевказані порушення в акті перевірки ґрунтуються на тому, що відповідно до наданої інформації Департаментом Державної архітектурно- будівельної інспекції у Київській області листом від 19 червня 2019 року №1010-959/03, фізична особа платник податків ОСОБА_1 являвся замовником будівництва індивідуальних житлових будинків на підставі декларацій про готовність до експлуатації об`єктів, які належать до II категорії складності за наступними адресами: АДРЕСА_2 (декларація №КС82); АДРЕСА_3 (Декларація № КС 4); Київська обл., АДРЕСА_4 (Декларація № КС 80); АДРЕСА_5 (Декларація № КС 15); АДРЕСА_6 (Декларація № KC 09); АДРЕСА_7 (Декларація №КС 05); АДРЕСА_8 (Декларація № КС 941); АДРЕСА_9 (Декларація № КС 938); АДРЕСА_10 (Декларація № КС 94); АДРЕСА_11 (Декларація № КС 91); АДРЕСА_12 (Декларація № КС 65); АДРЕСА_13 (Декларація № КС 61); АДРЕСА_14 (Декларація № КС 52); АДРЕСА_15 (Декларація № КС 48); АДРЕСА_16 (Декларація № 44).

Також, згідно з інформації, наявної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 був власником земельних ділянок на яких відбувається будівництво даних об`єктів нерухомості.

Перевіркою встановлено, що платник податків - фізична особа ОСОБА_1 набував у власність об`єкти нерухомого майна шляхом їх будівництва, замовником якого він безпосередньо виступав, після введення об`єктів нерухомості в експлуатацію на підставі внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державними реєстраторами та приватними нотаріусами. Згідно наявних декларацій про готовність об`єктів до експлуатації, відсутня інформація про підрядні організації, за допомогою яких здійснювалось будівництво. У подальшому, ОСОБА_1 реалізовував об`єкти нерухомого майна на підставі договорів купівлі-продажу, які посвідчувались нотаріально.

В акті перевірки також зазначено, що відповідно до відомостей, які містяться в центральній базі даних державного реєстру фізичних осіб ДФС України за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2018 року фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 отримано дохід від реалізації нерухомого майна за ознакою доходу « 104» - частина доходів від операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомого всього у сумі 7 011 310,70 грн, у тому числі за 2015 рік - 818 324,00 грн, 2016 рік - 3 156 560,00 грн, 2017 рік - 3 156 560,00 грн, 2018 рік - 367 156,70 грн.

Крім того, в ході перевірки встановлено, згідно з інформацією, яка міститься в інтегрованих картках ІC «Податковий блок» встановлено, що фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2018 року на постійній основі відповідно до пункту 172.5 статті 172 Податкового кодексу України, сплачувались податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб від продажу об`єктів нерухомого майна фізичним особам - покупцям до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу всього у сумі 353 751,24 грн у тому числі за 2015 рік - 15 287,73 грн, 2016 рік - 91 539,00 грн, 2017 рік - 227 066,67 грн та 2018 рік - 19 857,84 грн, виходячи з чого, сума отриманого доходу платником податків від продажу об`єктів нерухомого майна за 2017 рік 4 541 333,40 грн та за 2018 рік - 397 156,80 гривень.

На думку контролюючого органу, вищезазначена інформація підтверджує, що діяльність фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 з будівництва багатоповерхових житлових будинків з метою подальшої реалізації об`єктів нерухомого майна спрямована на досягнення економічних і соціальних результатів та здійснюється з метою одержання доходу, а відтак, систематичний продаж нерухомого майна, у тому числі власного, з метою одержання прибутку є підприємницькою діяльністю, та підтверджує, що діяльність фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 з будівництва та реалізації квартир у багатоповерхових житлових будинках спрямована на досягнення економічних і соціальних результатів та здійснюється з метою одержання прибутку, а тому є підприємництвом, а суб`єкт підприємництва - підприємцем.

На підставі висновків акта перевірки від 01 серпня 2019 року №688/10-36-13-03/ з урахуванням листа Головного управління ДФС у Київській області від 09 вересня 2019 року №539/С/10-36-33-04 «Про розгляд заперечень», яким пункт 6 висновків акту викладено в новій редакції, 12 вересня 2019 року відповідачем прийнято:

- рішення № про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким застосовано штрафні санції у розмірі 680,00 грн. на підставі пункту 7 частини одинадцятої статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- зі сплати єдиного внеску в сумі 384 612,08 грн.;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 78 176,49 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «Податок на доходи фіз осіб, що спл фіз особами за результатами річного декларування», код платежу 11010500 на суму у розмірі 1 574 643,24 грн., з яких за податковим зобов`язання - 1 259 714,59 грн.; за штрафними (фінансовими) санкціями - 314 928,65 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за платежем «Податок на доходи фіз осіб, що спл фіз особами за результатами річного декларування» код платежу 11010500 у сумі 680,00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за платежем «Податок на доходи фіз осіб, що спл фіз особами за результатами річного декларування» код платежу 11010500 у сумі 510,00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «Податок на додану вартість», код платежу 14010100 на суму у розмірі 1 978 343,55 грн., з яких за податковим зобов`язанням - 1 582 674,84 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 395 668,71 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «Військовий збір», код платежу 11011001 на суму у розмірі 58 895,35 грн., з яких за податковим зобов`язанням - 47 116,28 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 11 779,07 грн.

Незгода позивача із вказаними рішеннями зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (тут і надалі в редакції, чинній на момент проведення перевірки).

Визначаючи позивачу податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, контролюючий орган виходив з того, що діяльність позивача, яка полягає у будівництві об`єктів житлового фонду з наступною їх реалізацією є підприємницькою, у зв`язку з чим доходи від такої діяльності повинні оподатковуватись за правилами, встановленими для фізичних осіб-підприємців, а не для фізичних осіб, які реалізують власну нерухомість.

Судом встановлено, що платник податків - фізична особа ОСОБА_1 набував у власність об`єкти нерухомого майна шляхом їх будівництва, замовником якого він безпосередньо виступав та здійснював продаж власного нерухомого майна.

В акті перевірки вказано, що згідно з наявної інформації в ІC «Податковий блок» встановлено, що фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2018 року на постійній основі відповідно до пункту 172.5 статті 172 Податкового кодексу України, сплачувались податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб від продажу об`єктів нерухомого майна фізичним особам - покупцям до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу всього у сумі 353 751,24 грн у тому числі за 2015 рік - 15 287,73 грн, 2016 року - 91 539,00 грн, 2017 рік - 227 066,67 грн та 2018 рік - 19 857,84 гривень.

У матеріалах справи наявний лист відповідача вих.№230/АДВ/10-36-33 від 04 вересня 2019 року, до якого було долучено роздруківку із баз даних ДФС України, щодо отримання доходів ОСОБА_1 за період 01 січня 2015 року по 31 грудня 2018 року, згідно якої позивачем сплачувались податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб від продажу об`єктів нерухомого майна фізичним особам - покупцям до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу всього у сумі 350 565,54 грн., а саме по періодах: за 2015 рік - 40 916, 20 грн.; за 2016 рік - 133 463,50 грн.; за 2017 рік - 157 828,00 грн.; за 2018 рік - 18 357,84 грн.

Тобто інформаційні системи та бази даних контролюючих органів містять суттєві розбіжності в цифрах з розбивкою по роках за перевіряємий період.

Водночас, відповідно до долучених позивачем до матеріалів справи доказів, зокрема, копій банківських квитанцій, платником податків ОСОБА_1 протягом періоду з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2018 року було сплачено до бюджету податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб в загальній сумі 375 565,54 грн., а саме по періодах: за 2015 рік - 40 916,20 грн.; за 2016 рік - 158 463,50 грн.; за 2017 рік - 157 828,00 грн.; за 2018 рік - 18 357,84 грн.

Суд враховує, що доводи позивача щодо протиправності оскаржуваних рішень з підстав необґрунтованості визначення бази оподаткування внаслідок безпідставного перерозподілу сплачених ним сум податків між роками за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2018 року підтверджуються висновком експерта №0912/19-1 за результатами проведення судово-економічної експертизи від 09 грудня 2019 року.

Так, у висновку експерта вказано, що висновки та розрахунки, викладені у акті №688/10-36-13-03/, документально та математичним розрахунком не підтверджуються.

Виходячи з фактичних обставин справи та встановлених перевіркою обставин, суд погоджується із такими доводами позивача, оскільки розбіжності у розмірі та періодах сплати податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб від продажу об`єктів нерухомого майна, що зазначені у акті перевірки, які в подальшому були покладені в основу усіх розрахунків податків та зборів, та у розмірі, періодах сплати податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб від продажу об`єктів нерухомого майна, зафіксовані у базах даних ДФС України є суттєвими, що свідчить про необґрунтованість та помилковість проведених відповідачем розрахунків, під час визначення грошових зобов`язань позивачеві.

Вказане є самостійною та достатньою підставою для скасування оскаржуваних рішень відповідача, щодо податку на доходи фізичних осіб, податку на додану вартість, ЄСВ та військового збору, оскільки база оподаткування визначена не вірно.

Рішення, в якому недійсну частину не можна виокремити, ідентифікувати, є недійсним в цілому, що узгоджується з позицією Верховного Суду України в постанові від 05 грудня 2006 року у справі № 21-527во06.

Досліджуючи операції позивача як фізичної особи та доводи контролюючого органу відносно того, що така діяльність є підприємницькою та передбачає на меті отримання доходу саме підприємцем, а не фізичною особою, суд виходить з наступного.

Відповідно до приписів статті 42 Конституції України кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Це право закріплено також у статті 50 Цивільного кодексу України. При цьому, визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації у порядку, встановлену законом.

Юридичний статус «фізична особа-підприємець» сам по собі жодним чином не обмежує будь-яких прав фізичної особи, які випливають з її цивільної право - та дієздатності.

Вимоги статті 50 Цивільного кодексу України передбачають право фізичної особи на здійснення нею підприємницької діяльності, не забороненої законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців є відкритою.

Суд зазначає, що громадянин, який бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, є таким після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур.

Згідно з частиною 1 статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 55 Господарського кодексу України громадяни України визнаються учасниками господарських відносин (тобто є суб`єктами господарювання) за умови їх державної реєстрації як підприємців.

При цьому, суд зазначає, що така реєстрація має відбуватися в добровільному, а не примусовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» державна реєстрація проводиться за заявницьким принципом. Тобто, реєстрація фізичної особи підприємцем проводиться лише за наявності відповідного наміру (волевиявлення), який реалізується шляхом подання відповідної заяви.

Суд наголошує на тому, що законодавством не передбачено надання фізичній особі статусу фізичної особи-підприємця в обхід встановленій процедурі, в тому числі й за рішенням будь-якого суб`єкта владних повноважень. Вчинення таких дій суб`єктом владних повноважень безумовно свідчить про порушення принципу належного урядування та безпідставне втручання до майнових прав фізичної особи.

Водночас, суд зазначає, що норми чинного законодавства, в тому числі й податкового, не містять норм, які б уповноважували контролюючі органи нараховувати податкові зобов`язання фізичній особі у разі виявлення факту провадження такою особою підприємницької діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання.

Окрім того, суд зазначає, що у даному випадку нарахування контролюючим органом податкових зобов`язань в будь-якому випадку не може вважатись обґрунтованим та правомірним, оскільки існують вимоги щодо визначення бази оподаткування, яку фактично визначити не можливо, у зв`язку із відсутністю відомостей про склад та розмір витрат позивача, пов`язаних із здійсненою діяльністю. При цьому, визначення податкового зобов`язання виключно виходячи з розміру доходу є абсолютно необґрунтованим втручанням в майнові права позивача.

В свою чергу відповідач, обґрунтовуючи власну правову позицію, стверджує про систематичність (більше трьох разів) здійснення позивачем будівництва та продажу об`єктів нерухомості, однак не наводить положень чинного законодавства, які б регулювали питання систематичності такого продажу та встановлювали відповідні обмеження. Податковий кодекс України визначення «систематичності» та відповідного регулювання не містить.

Водночас, як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на момент проведення операцій з продажу нерухомого майна, ОСОБА_1 не був зареєстрований як фізична особа-підприємець та не здійснював підприємницьку діяльність.

Відповідно до загальнодоступних відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 було зареєстровано як фізичну особу-підприємця 05 лютого 2008 року, номер запису: 2 002623, проте станом на 25 квітня 2012 року згідно номеру запису: 3002623, визначено стан суб`єкта ФОП ОСОБА_1 , як - припинено.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та, що підтверджується актом перевірки: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрований фізичною особою-підприємцем Васильківською районною державною адміністрацією 27 травня 2019 року за №0014146 та перебуває на обліку Головного управління ДФС у Київській області (Васильківській район).

Таким чином з 26 квітня 2012 року до 26 травня 2019 року, тобто у період проведення перевірки, ОСОБА_1 не мав статусу суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця.

Суд також критично оцінює доводи відповідача про те, що продаж нерухомого майна (неодноразово здійснений позивачем) може бути виключно підприємницькою діяльністю та що позивач був зобов`язаний провадити такі дії як підприємницьку діяльність.

У цьому контексті суд відзначає, що відповідно до частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, операція з продажу майна передбачає оплатність і продавець у будь-якому разі, відчужуючи належне йому майно, отримує (має намір отримати) за нього плату, тобто, певний дохід. Таким чином, вчинення правочину щодо продажу нерухомого майна безумовно матиме своїм наслідком отримання доходу, що є ознакою правочину купівлі-продажу.

Однак, таке отримання фізичною особою доходу не є свідченням здійснення нею саме підприємницької діяльності.

При цьому, чинне законодавство України не передбачає, що операція, в результаті якої особа отримує певну економічну винагороду (прибуток), є виключно підприємницькою, а тому, трактування будь-яких оплатних правочинів як таких, що вчинені в рамках підприємницької діяльності, є безпідставним.

Норми чинного законодавства не містять також будь-яких чітких та однозначних критеріїв, які би відносили до підприємницької діяльності ті чи інші правочини, в залежності від рівня плати за ними (тобто, від отриманого однією зі сторін правочину доходу). При цьому, закон не забороняє фізичній особі (поза підприємницькою діяльністю) отримувати дохід понад якусь певну межу й не змушує фізичну особу за таких умов провадити підприємницьку діяльність.

Тому, ґрунтування висновків про те, що продаж нерухомого майна є підприємницькою діяльністю з огляду на отримання в результаті цього доходу є помилковим, адже дохід отримується продавцем за будь-яким договором купівлі-продажу й саме по собі отримання доходу за наслідком певних операцій не свідчить про їх господарський (підприємницький) характер.

Більш того, розділ IV Податкового кодексу України, який регламентує справляння податку на доходи фізичних осіб, засвідчує можливість отримання доходу фізичною особою поза межами підприємницької діяльності (у тому числі й від операцій з продажу нерухомості), оскільки прямо передбачає оподаткування таких доходів саме як доходів фізичної особи.

Враховуючи те, що позивач не був зареєстрованим як фізична особа-підприємець (суб`єкт господарювання) у період охоплений перевіркою, тому оподаткування його доходів має здійснюватися із застосуванням встановлених Податковим Кодексом України правил загальної системи оподаткування для платників податків - фізичних осіб, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

В частині вимог щодо оскарження податкового повідомлення-рішення від 12 вересня 2019 року № про визначення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на підставі пункту 177.1, пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, суд виходить з наступного.

Так, стаття 177 Податкового кодексу України визначає оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Тобто положення даної статті в цілому стосуються оподаткування доходів фізичної особи-підприємця, а саме особи, яка була у встановленому порядку зареєстрованою як підприємець.

При цьому, відповідно до пункту 177.6 статті 177 Податкового кодексу України у разі якщо фізична особа - підприємець отримує інші доходи, ніж від провадження підприємницької діяльності, у межах обраних ним видів такої діяльності, такі доходи оподатковуються за загальними правилами, встановленими цим Кодексом для платників податку - фізичних осіб.

Положення цієї статті дають розуміння, що до доходів фізичної особи-громадянина належать навіть ті доходи, які були отримані такою фізичною особою під час здійснення нею підприємницької діяльності не за обраними нею видами такої діяльності. Зважаючи на те, що позивач взагалі не був зареєстрований як підприємець і, відповідно, не обирав жодних видів такої діяльності (як вказує відповідач - КВЕД 41.10 Організація будівництва будівель та КВЕД 68.10 Операції з нерухомим майном), то доходи ОСОБА_1 від продажу нерухомого майна є його власними доходами як фізичної особи та оподатковуються за загальними правилами, встановленими Податковим кодексом України для платників податку - фізичних осіб.

Вимоги статті 292 Податкового кодексу України встановлюють порядок визначення доходів та їх склад для платників єдиного податку першої - третьої груп. Так підпунктом 292.1 статті 292 Податкового кодексу України визначено, що до доходу платника єдиного податку фізичної особи-підприємця не включаються доходи, отримані такою фізичною особою, від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі.

Суд погоджується з доводами позивача, що норми Податкового кодексу України прямо передбачають можливість фізичної особи здійснювати продаж більш як одного об`єкта нерухомого майна (будинки, квартири тощо) та передбачають відповідні ставки для цього.

Так, відповідно до пункту 172.2 статті 172 Податкового кодексу України дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті (зокрема - житлового будинку, квартири), або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу, тобто 5 %.

Суд зауважує, що положення пункту 172.2 статті 172 Податкового кодексу України не обмежують кількість продажів фізичною особою об`єктів нерухомості (зокрема житлових будинків чи квартир) для цілей їх оподаткування податком з доходів фізичних осіб.

У відповідності до пункту 172.3 статті 172 Податкового кодексу України дохід від продажу об`єкта нерухомості визначається виходячи з ціни, зазначеної в договорі купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого об`єкта, розрахованої органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до закону, та зареєстрованої в єдиній базі даних звітів про оцінку.

Згідно з підпунктом 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу;

Отже, відповідальність за порушення норм Податкового кодексу України в разі здійснення особою функцій податкового агента покладається саме на цю особу.

Нормами пункту 18.1 статті 18 Податкового кодексу України встановлено, що податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків.

Відповідно до пункту 172.4 статті 172 Податкового кодексу України під час проведення операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна (зареєстрованої відповідно до пункту 172.3 цієї статті (вказане положення застосовується з 2018р.)) та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, включаючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.

Положеннями статті 171 Податкового кодексу України визначено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є, зокрема, податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

Відповідно до підпункту «а» пункту 172.5 статті 172 Податкового кодексу України сума податку визначається та самостійно сплачується через банківські установи особою, яка продає або обмінює з іншою фізичною особою нерухомість, - до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, міни.

Таким чином, законодавство, що діяло у момент продажу нерухомого майна, покладало обов`язок щодо сплати податку на сторону договору, а на податкового агента (нотаріуса) - обов`язок визначення відповідної суми, тобто нарахування податку, а також контроль за здійсненням сплати податку шляхом перевірки відповідного платіжного документа та вчинення дії щодо подання відповідної інформації податковому органу.

У розглядуваних правовідносинах податковим агентом ОСОБА_1 є приватні нотаріуси, які посвідчували договори купівлі-продажу об`єктів житлової нерухомості. При цьому, до кожного договору купівлі-продажу, вчиненого позивачем, долучено відповідні розрахункові документи (квитанції), які підтверджують сплату ОСОБА_1 податку на доходи фізичних осіб за ставкою 5% від визначеної вартості об`єктів нерухомого майна згідно з пункту 167.2 статті 167 Податкового кодексу України.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що саме в такому порядку здійснювалося визначення та сплата податкових зобов`язань за наслідками оподаткування операцій по продажу позивачем в 2015-2018 роках об`єктів нерухомого майна.

Як зазначалось судом вище, ОСОБА_1 є фізичною особою та не був зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця; усі договори купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна укладалися саме як фізичною особою, у зв`язку з чим висновок податкового органу про порушення позивачем пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб в сумі 1 259 714,59 грн., у тому числі за 2015 року - 141 069,07 грн., за 2016 року - 476 741,80 грн., за 2017 рік - 590 373,34 грн. та за 2018 рік - 51 630,38 гривень є помилковим.

Відповідно, застосування відповідачем до спірних правовідносин пункту 177.1, пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України є неправомірним, адже положення та обов`язки, що передбачені цими нормами права стосуються оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності.

З наведеного вище вбачається, що позивач, здійснюючи продаж належних йому на праві власності об`єктів нерухомості та сплачуючи податок на доходи фізичних осіб за ставкою 5%, діяв законодавчо передбачений спосіб.

Аналогічні твердження містяться у висновку експерта №0912/19-1 за результатами проведення судово-економічної експертизи від 09 грудня 2019 року, а відтак, зважаючи на все вищенаведене у сукупності, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 12 вересня 2019 року № є протиправним та підлягає скасуванню.

З урахуванням того, що судом на підставі фактичних обставин справи встановлено, що позивач діяв як фізична особа, а не фізична особа-підприємець при здійсненні продажу належних йому на праві власності об`єктів нерухомості, податкові повідомлення-рішення від 12 вересня 2019 року № та № мають похідний характер та, як наслідок, підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

При цьому, суд враховує, що за змістом підпункту «а» пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України платники податку зобов`язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.

Тобто, обов`язок вести облік доходів і витрат виникає лише у разі, якщо є обов`язок у платника податків подавати податкову декларацію.

Разом із тим, порядок подання річної декларації про майновий стан і доходи (податкової декларації) визначений статтею 179 Податкового кодексу України.

Згідно з пункту 179.1 статті 179 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу. У той же час положеннями пункту 179.2 статті 179 Податкового кодексу України передбачено, що відповідно до цього розділу обов`язок платника податку щодо подання податкової декларації вважається виконаним і податкова декларація не подається, якщо такий платник податку отримував доходи від операцій продажу (обміну) майна, дарування, при нотаріальному посвідченні договорів за якими був сплачений податок відповідно до цього розділу.

Наявними матеріалами справи підтверджується та в ході перевірки встановлено, що ОСОБА_1 у відповідності до вимог пункту 172.2 статті 172 Податкового кодексу України здійснено сплату податку на доходи з фізичних осіб в розмірі 5%, а також вказано, що така інформація підтверджена приватними нотаріусами у поданих звітах форми 1-ДФ, в яких відображено сплачені суми податку на доходи фізичних осіб.

Виходячи із викладеного, у ОСОБА_1 був відсутній обов`язок подавати податкову декларацію, як наслідок - вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу. Крім того, обов`язок вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару згідно пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України належить фізичним особам-підприємцям, яким позивач у перевіряємий період не являвся.

В частині позовних вимог щодо оскарження рішення №, вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- та рішення № , суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464).

Згідно з пункту 4 частини 1 статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону №2464 визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2464 єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Отже, єдиний внесок нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця і підлягає обкладанню податком на доходи фізичних осіб з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, визначеного пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону №2464, яка дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої Законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Відповідач вважає, що позивач, не нарахував та не сплатив єдиний внесок всього на загальну суму 384 612,08 грн., в т.ч. за 2015 рік 32 515,28 грн, 2016 рік 94 941,00 грн., за 2017 рік 109 725,00 грн., за 2018 рік 147 430,80 грн. Даний висновок контролюючого органу ґрунтується на тому, що позивачем занижено оподатковуваний дохід за період 2015-2018 р.р. у сумі 8 913 374,20 грн., у тому числі за 2015 р. - 818 324,00 грн, 2016 р. - 3156560,00 грн, 2017 р. - 4541333,40 грн та за 2018р. - 397156,80 гривень.

Враховуючи спростування правомірності збільшення відповідачем суми оподатковуваного доходу позивача за вказаний період, беручи до уваги відсутність у позивача статусу фізичної особи-підприємця, і, як наслідок, статусу платника єдиного внеску, неправомірним є також донарахування позивачу суми єдиного внеску на вказану суму доходу, що тягне за собою також визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12 вересня 2019 року №Ф- зі сплати єдиного внеску в сумі 384 612,08 грн. та рішення від 12 вересня 2019 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 78 176,49 грн.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року №435, звіт до органів доходів і зборів подається страхувальником або відповідальною особою страхувальника за основним місцем взяття на облік як платника єдиного внеску в органах доходів і зборів.

У пункті 2 розділу І Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року №435, надано визначення поняття страхувальник та відповідальна особа страхувальника, а саме:

"відповідальна особа страхувальника - працівник, на якого покладено обов`язки щодо здійснення комплексу робіт, пов`язаних із формуванням та поданням Звіту, або особа, уповноважена страхувальником щодо подання Звіту до органів доходів і зборів".

"страхувальники - платники єдиного внеску, зазначені в пункті 1 частини першої статті 4 Закону, на яких покладено обов`язки нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок, а також платники єдиного внеску, зазначені в пунктах 4, 5, 5-1 частини першої статті 4 Закону"

Відповідно до статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», не відносяться до платників єдиного внеску фізичні особи - громадяни, таким чином у позивача не виникає жодного обов`язку з подання звітності до фіскальних органів, відповідно до вимог Закону №2464 та Порядку затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року №435.

Відтак, як наслідок, рішення № від 12 вересня 2019 року про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким застосовано штрафні санкції у розмірі 680,00 грн. є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

В частині позовних вимог щодо оскарження податкового повідомлення-рішення від 12 вересня 2019 року № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість, суд зауважує наступне.

Відповідно до пункту 15.1 статті 15 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Платниками податку на додану вартість є особи, визначені в пункті 180.1 статті 180 Податкового кодексу України, до яких, зокрема, відносяться: 1) будь-яка особа, що провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу; 2) будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку.

Положенням пункту 181.1 статті 181 Податкового кодексу України передбачено, що у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.

Згідно розділу V Податкового кодексу України «Податок на додану вартість» фізична особа є платником ПДВ у разі здійснення діяльності, визначеної пунктом 180.1 статті 180 Податкового кодексу України з урахуванням підпункту 14.1.139 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України. Разом з цим, за змістом наведених норм фізична особа - громадянин не має визначеного обов`язку зареєструватися платником податку на додану вартість навіть у разі здійснення операцій на суму, що перевищує 1 000 000 грн.

Водночас, відповідно до підпункту 197.1.14 пункту 197.1 статті 197 Податкового кодексу України звільняються від оподаткування операції з постачання житла (об`єктів житлового фонду), крім їх першого постачання, якщо інше не передбачено цим підпунктом. У цьому підпункті перше постачання житла (об`єкта житлового фонду) означає: а) першу передачу готового новозбудованого житла (об`єкта житлового фонду) у власність покупця або постачання послуг (включаючи вартість придбаних за рахунок виконавця матеріалів) із спорудження такого житла за рахунок замовника. Норми цього підпункту поширюються також на перший продаж дачних або садових будинків, а також будь-яких інших об`єктів власності, зареєстрованих згідно із законодавством як житло (житловий фонд).

Враховуючи вищезазначене, операцією з першого постачання житла буде вважатися операція з передачі права власності (оформлення правовстановлюючих документів) до першого власника такого житла. У свою чергу, операції з подальшого постачання житла (об`єктів житлового фонду) звільняються від оподаткування. Тобто, подальше переоформлення права власності на фізичних осіб, в розумінні норм Податкового кодексу України, не буде вважатись операцією з першого постачання житла, а тому така операція звільняється від оподаткування податком на додану вартість відповідно до статті 197 Податкового кодексу України.

Крім того, відповідно до абзацу 1 підпункту 197.1.21 пункту 197.1 статті 197 Податкового кодексу України звільняються від оподаткування ПДВ операції з постачання (продажу, передачі) земельних ділянок, земельних часток (паїв), крім тих, що розміщені під об`єктами нерухомого майна та включаються до їх вартості відповідно до законодавства (з урахуванням положень абзацу першого підпункту 197.1.13 пункту 197.1.13 статті 197 цього Кодексу).

Також в даному випадку правовстановлюючі документи на новозбудоване житло були оформлені на позивача, відповідно подальше переоформлення права власності на фізичних осіб згідно договорів купівлі-продажу не вважається операцією з першого постачання житла, та, відповідно, такі операції звільнені від оподаткування податком на додану вартість.

При цьому, оскільки ОСОБА_1 не був фізичною особою-підприємцем і здійснював відчуження належних йому житлових будинків у перевіряємий період саме як фізична особа з оподаткуванням таких операції згідно статті 172 Податкового кодексу України, тому в будь-якому разі у нього взагалі відсутній обов`язок зареєструватися платником податку на додану вартість незалежно від суми здійснених операцій.

З урахуванням наведеного у сукупності, суд приходить до висновку про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 12 вересня 2019 року № та скасування його в судовому порядку.

Стосовно визначення позивачу зобов`язань з військового збору на підставі податкового повідомлення-рішення від 12 вересня 2019 року №, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Згідно підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162 Податкового кодексу України платником податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Приписи пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України визначають, що об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

За правилами пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 176.2 статті 176 Податкового кодексу України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані:

а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок;

б) подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду.

Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Відповідно до пункту 172.4 статті 172 Податкового кодексу України під час проведення операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна (зареєстрованої відповідно до пункту 172.3 цієї статті) та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, включаючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.

Об`єктом оподаткування військовим збором є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, до якого, зокрема, включається і частина доходу від операцій з нерухомим майном (підпункт 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України).

Порядок оподаткування операцій з продажу (обміну) нерухомого майна визначено статтею 172 Податкового кодексу України. Так, дохід, отриманий громадянином від продажу нерухомого майна, не частіше 1 разу протягом звітного податкового року та за умови перебування такої нерухомості у власності платника не менше останніх 3 років, не підлягає оподаткуванню. Це правило дійсне і для оподаткування військовим збором. У всіх інших випадках дохід, отриманий від продажу нерухомості підлягає оподаткуванню військовим збором за ставкою 1,5%.

В акті перевірки контролюючий орган зазначив, що перевіркою інтегрованих карток платника податків ОСОБА_1 встановлено, що ним сплачено військовий збір під час нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу квартир за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2018 року всього у сумі 86584,33 грн., у т.ч. за 2015р. - 0,00 грн., за 2016р. - 33728,58 грн., за 2017р. 47348,40 грн., за 2018р. - 5507,35 грн.

Згідно висновків акта перевірки, основною підставою для донарахуванням військового збору слугували твердження податкового органу про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2018 року.

Водночас, висновком судового експерта №0912/19-1, складеного за результатами проведення судово-економічної експертизи від 09 грудня 2019 року, підтверджено відсутність порушень оподаткуванням військовим збором щодо оформлених договорів купівлі-продажу нерухомого майна у період 2015-2018 р.р.

Враховуючи спростування судом правомірності збільшення відповідачем суми оподатковуваного доходу позивача, зокрема, за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2018 року, наявність доказів сплати всієї належної з позивача суми військового збору за укладеними договорами відчуження нерухомого майна, неправомірним є також донарахування позивачу суми військового збору на визначену відповідачем суму доходу, що тягне за собою також визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 12 вересня 2019 року №.

Вимогами підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України один з принципів, на якому ґрунтується податкове законодавство є презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Вищевказані висновки суду, сформовані виходячи з фактичних обставин справи та наявних матеріалів справи, підтверджуються висновком судового експерта №0912/19-1 за результатами проведення судово-економічної експертизи від 09 грудня 2019 року.

Враховуючи вищевказане, суд зазначає, що відповідачем безпідставно нараховано податкові зобов`язання позивачу як фізичній особі-підприємцю, в тому числі з податку на доходи фізичних осіб, податку на додану вартість, єдиному соціальному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, військовому збору та штрафних санкціях за відсутності у нього визначеного законом статусу суб`єкта підприємницької діяльності.

Також суд звертає увагу, що висновки відповідача щодо будівництва саме багатоповерхових житлових будинків позивачем, викладені у акті перевірки, не знайшли свого підтвердження під розгляду даної справи.

Водночас, посилання контролюючого органу в контексті обставин даної справи на постанову Верховного Суду від 13 березня 2018 у справі №826/13138/15, на думку суду, є безпідставними, оскільки обставини перевірки у справі №826/13138/15 стосувалися саме перевірки фізичної особи-підприємця, особи, яка була зареєстрована як СПД та платник єдиного податку, висновки акту перевірки стосувалися перевищення ліміту доходів, встановленого для ІІІ групи, продажу нерухомості саме в рамках зареєстрованої підприємницької діяльності, а відтак висновки судів у вказаній справі є неспівставними з обставинами даної справи.

Суд також враховує, що згідно пункту 111.1 статті 111 Податкового кодексу України за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, застосовуються такі види юридичної відповідальності: 111.1.1 фінансова; 111.1.2 адміністративна; 111.1.3 кримінальна.

Відповідно до пункту 111.2 статті 111 Податкового кодексу України фінансова відповідальність за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства встановлюється та застосовується згідно з цим Кодексом та іншими законами. Фінансова відповідальність застосовується у вигляді штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені.

Так, зокрема, провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яка передбачає санкцію за таке порушення у вигляді накладення штрафу від однієї тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією виготовленої продукції, знарядь виробництва, сировини і грошей, одержаних внаслідок вчинення цього адміністративного правопорушення, чи без такої.

Отже, у разі встановлення факту провадження фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації як фізичної особи-підприємця настає відповідальність, передбачена законодавством.

Водночас, суд зазначає, що положення діючого законодавства в тому числі й податкового, не містять норм, які б уповноважували контролюючі органи нараховувати податкові зобов`язання фізичній особі у разі виявлення факту провадження такою особою підприємницької діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання.

Окрім того, суд зазначає, що у даному випадку нарахування контролюючим органом податкових зобов`язань в будь-якому випадку не може вважатись обґрунтованим та правомірним, оскільки існують вимоги щодо визначення бази оподаткування, яку фактично визначити не можливо, у зв`язку із відсутністю відомостей про склад та розмір витрат позивача, пов`язаних із здійсненою діяльністю. При цьому, визначення податкового зобов`язання виключно виходячи з розміру доходу є абсолютно необґрунтованим втручанням в майнові права позивача, а відтак охоплюється предметом регулювання за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Водночас у практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Серков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання держави у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; 3) чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення у справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення у справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції» визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

З урахуванням наведеного у сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не виконано, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другої статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування оскаржуваних рішень відповідача.

Частиною 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Вимогами частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Судом встановлено, що позивачем понесено судові витрати на проведення судової експертизи у розмірі 20 000,00 грн., що підтверджується заявою про проведення судово-економічної експертизи, договором №27/1 про надання послуг з проведення судово-економічної експертизи від 27 листопада 2019 року, рахунком-фактурою від 27 листопада 2019 року №2711/1, квитанцією №1254D61AAF від 29 листопада 2019 року, актом №0912-1 прийому-передачі робіт (послуг) по проведенню судово-економічної експертизи від 09 грудня 2019 року.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 72-74, 77-78, 132, 139, 143, 243-246, 293 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Київській області № про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 12 вересня 2019 року.

3. Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Київській області №Ф- від 12 вересня 2019 року.

4. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Київській області № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 12 вересня 2019 року.

5. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області № від 12 вересня 2019 року.

6. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області № від 12 вересня 2019 року.

7. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області № від 12 вересня 2019 року.

8. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області № від 12 вересня 2019 року.

9. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області № від 12 вересня 2019 року.

10. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 14 239 (чотирнадцять тисяч двісті тридцять дев`ять) гривень 69 копійок та на проведення судової експертизи у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області (03151, м. Київ, вул. Народного ополчення, 5-А, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук