Справа № 520/6890/2020
Суддя: Бідонько А.В.
Дата ухвалення: 2020-07-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2020 р. № 520/6890/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бідонько А.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області в особі Московського відділу обслуговування громадян м. Харкова (сервісний центр) (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов.,м. Харків,61022) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області в особі Московського відділу обслуговування громадян у м. Харкові (сервісний центр) щодо не виплати заборгованості по пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 01.03.2016 року по 31.01.2019 року у сумі 153097,60 грн.,

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області в особі Московського відділу обслуговування громадян у м. Харкові (сервісний центр) виплатити виниклу заборгованість по пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 01.03.2016 року по 31.01.2019 року у сумі 153097,60 грн. (сто п`ятдесят три тисячі дев`яносто сім гривень 60 коп.)

В обґрунтування позову позивач зазначив, що є пенсіонером та отримує пенсію за віком. У зв`язку з проведенням бойових дій в його населеному пункті він був вимушений покинути своє постійне місце проживання та переїхати до м. Харкова, де і став на облік як внутрішньо переміщена особа. Проте, відповідач з березня 2016 р. по 31.01.2019 року припинив йому виплату пенсії з підстав, не передбачених ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Зазначає, що він через свого представника звернувся до відповідача із заявою. Відповідно до листа №91/88/В-17 від 05.03.2020 року, який отримано на запит адвоката, Московський відділ обслуговування громадян у м. Харкові (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області повідомив представника позивача про те, що пенсію за період з березня 2016 р. по 31.01.2019 року ОСОБА_1 нараховано, але зазначена сума не виплачена у зв`язку із посиланням пенсійного органу на постанови КМ України, зокрема, п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №637, якою передбачено, що суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому він адміністративний позов не визнав, зазначив що пенсійну справу позивача взято на облік в Московському районі м. Харкова з 03.2016. Повідомив, що 28.12.2018 до управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова надійшла макетна сформована пенсійна справа ОСОБА_1 після доопрацювання з Бахмутського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області. У період з лютого 2019 року по березень 2020 року нарахування та виплата пенсії ОСОБА_1 провадиться щомісяця у місячному призначеному розмірі. До цього часу, а саме: з 01.03.2016 року по 31.01.2019 року пенсія позивачу нараховувалась. Проте, 30 серпня 2019 року набула чинності постанова Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року №788 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України», якою були внесені зміни до наступних постанов Кабінету Міністрів України: постанови від 05 листопада 2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», постанови від 08 червня 2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та постанови від 22 серпня 2018 року №649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду». Сума, яка нарахована позивачу з 01.03.2016 року по 31.01.2019 року буде сплачена органом пенсійного фонду у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до абзацу двадцятого пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №637 (із внесеними змінами) суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - перебуває на обліку у відділі з питань перерахунків пенсій №27 управління застосування пенсійного законодавства головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області як отримувач пенсії за віком призначеної на пільгових умовах робота за Списком 1 та обчисленої згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Виплата пенсії провадиться за даними отриманої електронної пенсійної справи з 01.03.2016 року та отримує пенсію за віком, що підтверджується матеріалами справи.

Пенсійну справу позивача взято на облік в Московському районі м. Харкова з 01.03.2016.

Судом встановлено, що позивачу виплата пенсії з березня 2016 року була припинена.

11.04.2018 року ОСОБА_1 звернувся з заявою на запит пенсійної справи з управління Пенсійного фону України в м. Артемівськ Донецької області. Разом з заявою заявник надав оригінали та копії наступних документів: паспорту, ідентифікаційного коду, довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 11.04.2018 року №, відкритої за адресою: АДРЕСА_1 , заяви на виплату пенсії через банківську установу «Ощадбанк».

Управлінням Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова було надіслано запити на отримання пенсійної справи ОСОБА_1 до Бахмутського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області.

02.07.2018 року до управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова надійшла макетна сформована пенсійна справа з Бахмутсько- Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області. За попереднім місцем проживання пенсія заявнику була виплачена по 28.02.2016 року.

Як встановлено під час розгляду справи протоколом засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, які здійснили реєстрацію місця проживання на території Московського району м. Харкова № 81 від 16.05.2018, було підтверджено факт проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Як встановлено в ході розгляду справи, позивач через свого представника звертався до відповідача стосовно виплати існуючої заборгованості.

Відповідачем надана листом №91/88/В-17 від 05.03.2020 року, надана відповідь, з якої вбачається, що пенсію за період з березня 2016 р. по 31.01.2019 року ОСОБА_1 нараховано, але зазначена сума не виплачена у зв`язку із посиланням пенсійного органу на постанови КМ України, зокрема, п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №637, якою передбачено, що суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. У зазначеній відповіді відповідач посилався на ту обставину, що соціальні виплати припиняються у разі: встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї.

З відповіді також судом встановлено, що орган Пенсійного фонду, посилаючись на вимоги п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №637, якою передбачено, що суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, зазначив , що до визначення окремого порядку виплат сум пенсії за період до місяця відновлення порядок формування та обліку, сум пенсій за минулий час та порядок нарахування пенсій не змінюється.

Нарахування та виплата пенсії ОСОБА_1 з лютого 2019 року та по березень 2020 провадиться щомісяця у призначеному розмірі.

Вважаючи, що відповідачем грубо порушено охоронювані Конституцією та Законами України його права, оскільки позивача у період з 01.03.2016 р. по 31.01.2019 року побавили пенсії - єдиного джерела для існування, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

По суті спірних правовідносин судом зазначається наступне.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі по тексту - Закон № 1058-IV).

Відповідно до положень ч.3 ст.4 Закону № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Питання виплати пенсій врегульовані положеннями ст.47 Закону №1058-IV, якою визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Варто зазначити, що вищезазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

З поданих до суду доказів вбачається, що пенсійним органом рішення щодо припинення виплати пенсії позивачу не приймалося.

Як встановлено судом з відзиву відповідача, останній посилається на підставу припинення виплати пенсії позивачу - не підтвердження фактичного місця перебування.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Суд зазначає, що надходження інформації з Інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а Постанови Кабінету Міністрів України є підзаконними нормативно-правовими актами, які обмежують встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем.

Суд вважає за необхідне зазначити, що в п.1 постанови Кабінету Міністрів України №637 від 05.11.2014 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" установлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. N 509 (Офіційний вісник України, 2014 р., N 81, ст. 2296).

Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, проводиться через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" з можливістю отримання готівкових коштів і проведення безготівкових операцій через мережу установ і пристроїв будь-яких банків тільки на території населених пунктів, де органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Тобто, умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ "Державний ощадний банк".

Згідно п. 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01.10.2014 р. (надалі Порядок №509) довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону та абзацом шостим цього пункту. Довідка, видана до 20 червня 2016 р., яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону.

Відповідно до положень ст.12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення. У разі неповідомлення внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 цього Закону рішення про скасування дії довідки відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання. Інформацією, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання, є: дані, отримані з відповідних державних реєстрів; дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з громадськими об`єднаннями, волонтерськими, благодійними організаціями, іншими юридичними та фізичними особами, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам відповідно до статті 16 цього Закону.

У разі наявності у внутрішньо переміщеної особи обґрунтованих причин для продовження строку її відсутності за місцем проживання понад 60 днів така особа звертається з відповідною письмовою заявою за місцем проживання до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад. У такому разі строк відсутності внутрішньо переміщеної особи за місцем проживання може бути збільшено до 90 днів.

У матеріалах справи відсутні докази про скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи позивача органом, який її видав - Управлінням праці та соціального захисту населення, тобто, довідка про взяття позивача на облік внутрішньо переміщеної особи № від 11.04.2018 р., є чинною (а.с. 12).

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності рішення та підстав, визначених статтею 49 Закону № 1058-IV, для припинення виплати пенсії позивачу з грудня 2017 року.

У рішенні "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд зазначив, що ст. 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, ст. 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом ст. 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Щокін проти України" (Заяви №23759/03 та №37943/06) від 14 жовтня 2010 року, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).

Перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

У рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу.

У цьому рішенні Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Як свідчить аналіз положень Закону № 1058-IV, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст.49 цього Закону.

Водночас, як встановлено судом, припинення виплати пенсії позивачу відбулося без прийняття будь-якого рішення відповідачем, на підставі висновків, що позивач не перебуває за місцем фактичного проживання тобто, право на отримання пенсії, а не соціальної послуги (виплати, допомоги) стало залежним від місця проживання позивача, який є громадянином України.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач, не приймаючи рішення відповідно до ч.1 ст.49 Закону України № 1058-ІV, припинив виплату пенсії позивачу з червня 2018 р., за відсутності визначених законом підстав, визначених статтею 49 Закону № 1058-IV. Доказів наявності рішення про припинення виплати пенсії з червня 2018 року позивачу сторонами суду не надано.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. (ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування").

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що припинення виплати пенсії позивачу з грудня 2017 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним, а тому, позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з червня 2018 року та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області в особі Московського відділу обслуговування громадян у м. Харкові (сервісний центр) відновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з дня припинення, а саме з червня 2018 року та виплатити виниклу заборгованість, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З приводу позовних вимог визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо припинення виплати пенсії, суд зауважує, що дії - це активна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб, а бездіяльність - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб.

Враховуючи, що судовим розглядом справи встановлено, що відповідачем припинено нарахування та виплату позивачу пенсії з грудня 2017 року, що свідчить саме про протиправні дії відповідача, а тому, у задоволенні частини вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо припинення виплати пенсії слід відмовити.

Аналогічну правову позицію було висловлено Верховним Судом у рішенні за результатами розгляду зразкової справи №805/402/18 від 03.05.2018 р. (провадження № Пз/9901/20/18).

Стосовно звернення постанови до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць, суд зазначає.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 371 КАС України передбачено негайне виконання рішення суду щодо присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки, присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету України, рішення підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення пенсії за один місяць.

Стосовно вимог виплатити заборгованість в сумі 153097,60 грн. суд зазначає, що належним способом захисту є задоволення позовних вимог в частині зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області в особі Московського відділу обслуговування громадян у м. Харкові (сервісний центр) виплатити виниклу заборгованість по пенсії ОСОБА_1 , за період з грудня 2017 року по жовтень 2018 року.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, з підстав викладених вище.

Питання про розподіл судових витрат у зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору не вирішується.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області в особі Московського відділу обслуговування громадян м. Харкова (сервісний центр) (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків,61022) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області в особі Московського відділу обслуговування громадян у м. Харкові (сервісний центр) щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.03.2016 року по 31.01.2019 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області в особі Московського відділу обслуговування громадян у м. Харкові (сервісний центр) виплатити виниклу заборгованість по пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з дня припинення, а саме: за період з 01.03.2016 року по 31.01.2019 року, виплативши виниклу заборгованість у сумі 153097,60 грн. (сто п`ятдесят три тисячі дев`яносто сім гривень 60 коп.)

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду в частині виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) пенсії у межах суми стягнення за один місяць звернути до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 20 липня 2020 року.

Суддя Бідонько А.В.