Справа № 812/1267/17
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2020-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2020 року

м. Київ

справа № 812/1267/17

адміністративне провадження №К/9901/54425/18, №К/9901/54495/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Мартинюк Н.М.,

суддів Дашутіна І.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №812/1267/17

за позовом ОСОБА_1

до Марківської районної державної адміністрації Луганської області,

за участю Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області,

про визнання незаконним і скасування розпорядження, поновлення на посаді, зобов`язання виплатити допомогу з тимчасової втрати працездатності, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і затримки розрахунку при звільненні,

за касаційними скаргами ОСОБА_1 і Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області

на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 6 лютого 2018 року (прийняте у складі: головуючого судді Секірської А.Г.)

і постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2018 року (прийняту у складі: головуючого судді Шишова О.О., суддів Сіваченка І.В., Василенко Л.А.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Марківської районної державної адміністрації Луганської області (далі також - «Марківська РДА»), в якому, з урахуванням уточнень, просив:

- визнати незаконним і скасувати розпорядження заступника голови, виконувача обов`язки голови Марківської РДА Копатька І.Л. №217-к «Про визначення дати припинення роботи на посаді голови Марківської райдержадміністрації» (далі також - «Розпорядження №217-к»);

- поновити позивача на посаді голови Марківської РДА з 21 липня 2017 року;

- зобов`язати відповідача здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 допомоги з тимчасової втрати працездатності за періоди з 22 травня 2017 року до 2 червня 2017 року, з 6 червня 2017 року до 16 червня 2017 року, з 21 червня 2017 року до 30 червня 2017 року, з 10 липня 2017 року до 21 липня 2017 року, з 24 липня 2017 року до 2 серпня 2017 року;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період вимушеного прогулу з 3 серпня 2017 року і за весь час затримки виплати належних йому при звільненні сум.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказує, що оскаржуване розпорядження видане Копатьком І.Л. як заступником голови та виконувачем обов`язки голови Марківської РДА з перевищенням службових повноважень, всупереч Конституції України, Закону України «Про місцеві державні адміністрації» і у період тимчасової непрацездатності позивача. У зв`язку з цим вважає своє звільнення протиправним, а права, пов`язані з проходженням публічної служби, порушеними.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Луганський окружний адміністративний суд рішенням від 6 лютого 2018 року позов задовольнив частково: зобов`язав Марківську РДА провести нарахування і виплату позивачу допомоги з тимчасової втрати працездатності на підставі листків непрацездатності:

- від 2 червня 2017 року серії АГІО № 674242 за період з 22 травня 2017 до 2 червня 2017 року;

- від 16 червня 2017 року серії АГТ № 276689 за період з 6 червня 2017 року до 16 червня 2017 року;

- від 30 червня 2017 року серії АГТ № 352616 за період з 21 червня 2017 року до 30 червня 2017 року;

- від 21 липня 2017 року серії АГТ № 353839 за період з 10 липня 2017 року до 21 липня 2017 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Це рішення мотивоване тим, що: (1) відповідач правомірно прийняв оскаржуване розпорядження під час тимчасової непрацездатності позивача, оскільки вимоги частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України») не поширюються на випадок ОСОБА_1 , так як підстави його звільнення не охоплюються поняттям «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу»; (2) оскаржуване розпорядження прийнято Копатьком І.Л. як заступником голови та виконувачем обов`язки голови Марківської РДА в межах його повноважень; (3) оскільки Розпорядження Президента України, на підставі якого прийнято оскаржуване розпорядження, є чинним, то підстави для поновлення позивача на роботі відсутні; (4) підстави для виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні, оскільки судами встановлено відсутність вини роботодавця у ненарахуванні позивачеві належних йому сум матеріального забезпечення у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. До того ж цей спір не може вважатися спором про розмір сум, належних працівникові при звільненні у розумінні статей 116, 117 КЗпП України; (5) трудові відносини відповідача з ОСОБА_1 були припинені 21 липня 2017 року, а тому суд дійшов висновку, що до цього часу він має право на отримання матеріального забезпечення у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Натомість після припинення трудових відносин позивач втратив право на отримання вказаного матеріального забезпечення.

Донецький апеляційний адміністративний суд постановою від 16 травня 2018 року рішення суду першої інстанції змінив, доповнивши його резолютивну частину абзацом другим такого змісту:

«Визнати протиправним і скасувати рішення комісії з соціального страхування Марківської РДА про відмову у призначенні допомоги з тимчасової втрати працездатності на підставі листків непрацездатності від 2 червня 2017 року серії АГО № 674242 за період з 2 червня 2017 року; від 16 червня 2017 року серії АГТ №276689 за період з 6 червня 2017 року до 16 червня 2017 року; від 30 червня 2017 року серії АГТ № 352616 за період з 21 червня 2017 року до 30 червня 2017 року; від 21 липня 2017 року серії АГТ № 353839 за період з 10 липня 2017 року до 21 липня 2017 року».

Так, суд апеляційної інстанції повністю погодився з мотивами суду першої інстанції, однак вирішив вийти за межі позовних вимог для ефективного захисту прав позивача і скасувати рішення комісії з соціального страхування Марківської РДА, якими ОСОБА_1 відмовлено у призначенні допомоги з тимчасової втрати працездатності на підставі тих листків, які добровільно не оплатив відповідач і періоди за якими закінчуються датою припинення трудових відносин між позивачем і відповідачем.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційній скарзі ОСОБА_1 (далі також - «скаржник-1») просить скасувати рішення Луганського окружного адміністративного суду від 6 лютого 2018 року і постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2018 року у частині відмови в задоволенні його позову та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Вказуючи на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, ОСОБА_1 наводить такі доводи:

- оскаржуване розпорядження прийняте під час його тимчасової непрацездатності, що свідчить про порушення Марківською РДА положень частини третьої статті 40 КЗпП України, а також статей 43, 118 Конституції України і статті 4 Закону України «Про державну службу»;

- вказане розпорядження прийняте Копатьком І.Л. як заступником голови та виконувачем обов`язки голови Марківської РДА з перевищенням службових повноважень;

- не погоджується з висновком судів про те, що цей спір не може вважатися спором про розмір сум, належних працівникові при звільненні у розумінні статей 116, 117 КЗпП України;

- вважає, що суди необґрунтовано відмовили у задоволенні позовної вимоги про оплату періоду тимчасової непрацездатності за період з 24 липня до 2 серпня 2017 року.

Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (далі - «Управління»;. «скаржник-2») також подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Луганського окружного адміністративного суду від 6 лютого 2018 року і постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2018 року в частині задоволених позовних вимог і ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Скарга Управління, в якій воно вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, мотивована тим, що:

- суд першої інстанції не залучив Управління до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, тоді як ухвалене судом рішення, на думку скаржника-2, вплинуло на права та обов`язки Управління, що на переконання останнього свідчить про порушення цим судом вимог статей 49, 173, 176 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») у редакції, чинній після 15 грудня 2018 року;

- апеляційний суд не надав оцінку вказаним доводам Управління про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо незалучення його до участі у справі, чим порушив вимоги статей 242, 317 і 322 КАС України (у тій же редакції). На переконання скаржника-2, незалучення судом першої інстанції Управління до участі у справі було обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції апеляційним судом, чого останній не зробив;

- листки тимчасової непрацездатності, на підставі яких суди зобов`язали відповідача здійснити відповідні виплати не відповідають вимогам статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» і пункту 3.1 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві професійних захворювань України 3 листопада 2004 року №532/274/136-ос/1406 (далі - «Інструкція про порядок заповнення листа непрацездатності»). Водночас Управління зауважує, що вказані обґрунтування не наводило в апеляційній скарзі, оскільки до відкриття апеляційного провадження скаржник-2 не мав статусу сторони у справі, а отже й не мав права на ознайомлення з її матеріалами і не міг встановити невідповідність листків непрацездатності вимогам чинного законодавства.

Марківська РДА надала відзив на касаційні скарги, в якому просила залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 , а скаргу Управління задовольнити, скасувати змінене рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог і ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю. Відповідач повністю підтримує доводи Управління про порушення судами норм матеріального і процесуального права.

Інші учасники відзивів на касаційні скарги не подали, копії ухвал про відкриття касаційного провадження отримали.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що розпорядженням Президента України (виконувача його обов`язків О. Турчинова) від 4 квітня 2014 року № 464/2014-рп відповідно до статей 112, 118 Конституції України ОСОБА_1 призначено головою Марківської районної державної адміністрації Луганської області.

Згідно з розпорядженням голови Марківської РДА від 10 квітня 2014 року №219-к позивач приступив до виконання обов`язків на посаді голови Марківської РДА з 11 квітня 2014 року.

Присягу державного службовця ОСОБА_1 прийняв 11 квітня 2014 року і йому було присвоєно 7 ранг державного службовця, що підтверджується відомостями з трудової книжки НОМЕР_3.

У подальшому розпорядженням Президента України (П. Порошенка) від 4 лютого 2015 року №109/2015-рп ОСОБА_1 знову було призначено головою Марківської РДА.

Відповідно до розпорядження Марківської РДА Луганської області від 6 лютого 2015 року №50-к позивач приступив до роботи на посаді голови Марківської РДА з 6 лютого 2015 року.

Розпорядженням Президента України від 23 січня 2017 року №6/2017-рп відповідно до частини десятої статті 118 Конституції України прийнято відставку ОСОБА_1 як голови Марківської РДА (у зв`язку з висловленням йому недовіри двома третинами депутатів від складу відповідної ради).

У березні 2017 року позивач оскаржив зазначене розпорядження Президента України в судовому порядку, однак постановою Вищого адміністративного суду України від 24 квітня 2017 року у справі №800/83/17 суд відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову про скасування розпорядження Президента України від 23 січня 2017 року.

Постановою Верховного Суду України від 1 серпня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 24 квітня 2017 року.

Розпорядженням заступника голови, виконувача обов`язки голови Марківської РДА І.Л. Копатько від 21 липня 2017 року №217-к «Про визначення дати припинення роботи на посаді голови Марківської райдержадміністрації» вирішено (керуючись статтями 6, 39 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», розпорядженням Президента України від 23 січня 2017 року №6/2017-рп «Про відставку голови Марківської районної державної адміністрації Луганської області», відповідно до пункту 15 постанови Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року №298 «Деякі питання, пов`язані з підготовкою і внесенням подань щодо осіб, призначення на посаду та звільнення з посади яких здійснюється Верховною Радою України, Президентом України або Кабінетом Міністрів України чи погоджується з Кабінетом Міністрів України», враховуючи листки непрацездатності АГТ №220561, АГТ№ 220581, АГТ №220666, АГТ №220773, АГТ №220944, АГТ №218996, АГЮ №674242, табелі обліку використання робочого часу Марківської райдержадміністрації за червень, липень 2017 року, акти про відсутність працівника на робочому місці від 6 червня 2017 року, 12 червня 2017 року, 20 червня 2017 року, 26 червня 2017 року, 4 липня 2016 року, 12 липня 2016 року, 20 липня 2017 року) вважати ОСОБА_1 таким, що припинив роботу на посаді голови Марківської РДА 21 липня 2017 року.

Також суди встановили, що у періоди з 23 січня 2017 року до 2 лютого 2017 року, з 2 лютого 2017 року до 17 лютого 2017 року, з 20 лютого 2017 року до 10 березня 2017 року, з 13 березня 2017 року до 22 березня 2017 року, з 23 березня 2017 року до 18 травня 2017 року, 19 травня 2017 року, з 22 травня 2017 року до 2 червня 2017 року, з 6 червня 2017 року до 16 червня 2017 року, з 10 липня 2017 року до 21 липня 2017 року, з 24 липня 2017 року до 2 серпня 2017 року позивач був тимчасово непрацездатним і знаходився на лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності, а саме:

- від 23 січня 2017 року серії АГТ №220561, виданий Марківським РТМО, період непрацездатності з 23 січня 2017 року до 1 лютого 2017 року, стати до роботи - 2 лютого 2017 року;

- від 2 лютого 2017 року серії АГТ №220581, виданий Марківським РТМО, період непрацездатності з 2 лютого 2017 року до 17 лютого 2017 року, стати до роботи - 18 лютого 2017 року;

- від 10 березня 2017 року серії АГТ №220666, виданий Марківським РТМО, період непрацездатності з 20 лютого 2017 року до 10 березня 2017 року, стати до роботи - 11 березня 2017 року;

- від 13 березня 2017 року серії АГТ №220773, виданий Марківським РТМО, період непрацездатності з 13 березня 2017 року до 22 березня 2017 року - продовжує хворіти;

- від 19 травня 2017 року серії АГТ №220944, виданий Марківським РТМО, період непрацездатності з 23 березня 2017 року до 18 травня 2017 року, стати до роботи - 19 травня 2017 року;

- від 19 травня 2017 року серії АГТ №218996, виданий Марківським ЦПМСД, період непрацездатності з 19 травня 2017 року до 19 травня 2017 року, стати до роботи - 20 травня 2017 року;

- від 2 червня 2017 року серії АГІО №674242, виданий Старобільською центральною районною лікарнею, період непрацездатності з 22 травня 2017 року до 2 червня 2017 року, стати до роботи - 3 червня 2017 року;

- від 16 червня 2017 року серії АГТ №276689, виданий Міловським РТМО, період непрацездатності з 6 червня 2017 року до 16 червня 2017 року, стати до роботи - 17 червня 2017 року;

- від 30 червня 2017 року серії АГТ №352616, виданий ЦМЛ імені Титова, місто Лисичанськ, період непрацездатності з 21 червня 2017 року до 30 червня 2017 року, стати до роботи - 1 липня 2017 року;

- від 21 липня 2017 року серії АГТ №353839, період непрацездатності з 10 липня 2017 року до 21 липня 2017 року, стати до роботи 22 липня 2017 року;

- від 2 серпня 2017 року серії АГТ №221116, виданий Марківським РТМО, період непрацездатності з 24 липня 2017 року до 2 серпня 2017 року, стати до роботи - 3 серпня 2017 року.

Вказані листки непрацездатності прийнято до обліку Марківською РДА і позивачу призначена допомога з тимчасової непрацездатності та здійснено відповідні виплати за листками непрацездатності від 23 січня 2017 року серії АГТ №220561 - 3271,80 грн, від 2 лютого 2017 року серії АГТ №220581 - 5405,60 грн, від 10 березня 2017 року серії АГТ №220666 - 6419,15 грн, від 13 березня 2017 року серії АГТ №220773 - 3439,40 грн, від 19 травня 2017 року серії АГТ №220944 - 19604,58 грн, від 19 травня 2017 року серії АГТ №218996 - 354,91 грн.

За листками непрацездатності від 2 червня 2017 року серії АГІО №674242, від 19 травня 2017 року серії АГТ №218996 виплату допомоги з тимчасової непрацездатності позивачу не здійснено, оскільки Комісія із соціального страхування Марківської РДА прийняла рішення про відмову у призначенні допомоги у зв`язку з очікуванням роз`яснень щодо правомірності здійснення такої оплати, що випливає з протоколу засідання вказаної Комісії від 16 червня 2017 року №15.

Також у подальшому за листками непрацездатності від 16 червня 2017 року серії АГТ №276689, від 30 червня 2017 року серії АГТ №352616, від 21 липня 2017 року серії АГТ №353839, від 2 серпня 2017 року серії АГТ №221116 виплату допомоги з тимчасової непрацездатності позивачу не здійснено, оскільки Комісія із соціального страхування Марківської РДА прийняла рішення про відмову у призначенні допомоги відповідно до наданого роз`яснення Станично-Луганського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 16 серпня 2017 року №01/70, що підтверджується протоколом засідання вказаної Комісії від 16 серпня 2017 року №21.

Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, суди встановили, що листки непрацездатності від 2 червня 2017 року серії АГІО №674242, від 16 червня 2017 серії АГТ №276689, від 30 червня 2017 року серії АГТ №352616, від 21 липня 2017 року серії АГТ №353839, від 2 серпня 2017 року серії АГТ №221116 не були оплачені за рішеннями Комісії із соціального страхування Марківської РДА з її посиланням на роз`яснення Станично-Луганського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 16 серпня 2017 року №01/70.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Згідно із частиною десятою статті 118 Конституції України якщо недовіру голові районної чи обласної державної адміністрації висловили дві третини депутатів від складу відповідної ради, Президент України приймає рішення про відставку голови місцевої державної адміністрації.

Пунктом 8 частини першої статті 9 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 9 квітня 1999 року №586- XIV передбачено, що повноваження голів місцевих державних адміністрацій припиняються Президентом України у разі висловлення недовіри двома третинами від складу відповідної ради.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року №298 затверджено Порядок розгляду питань, пов`язаних з підготовкою і внесенням подань щодо осіб, призначення на посаду та звільнення з посади яких здійснюється Верховною Радою України, Президентом України або Кабінетом Міністрів України чи погоджується з Кабінетом Міністрів України (далі - «Порядок №298»).

Пунктом 15 Порядку №298 передбачено, що на підставі акта Президента України або Кабінету Міністрів України щодо призначення на посаду чи звільнення з посади особи в установленому порядку відповідним органом або підприємством у триденний строк видається наказ (розпорядження) за місцем її роботи, в якому зазначається дата початку роботи на відповідній посаді або припинення роботи. Копія зазначеного наказу (розпорядження) надсилається у триденний строк після його видання до Адміністрації Президента України та Секретаріату Кабінету Міністрів України.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов`язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Частиною третьою статті 39 цього ж Закону визначено, що у разі відсутності голови місцевої державної адміністрації його функції і повноваження виконує перший заступник голови, а у разі відсутності останнього - один із заступників голови місцевої державної адміністрації.

Положеннями статті 18 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-XIV передбачено, що страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах.

Згідно із частиною першою статті 19 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом.

Абзацами першим, другим частини другої статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» закріплено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом соціального страхування України застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Підстави для відмови в наданні допомоги по тимчасовій непрацездатності визначені в статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Так, допомога по тимчасовій непрацездатності не надається:

1) у разі одержання застрахованою особою травм або її захворювання при вчиненні нею злочину;

2) у разі навмисного заподіяння шкоди своєму здоров`ю з метою ухилення від роботи чи інших обов`язків або симуляції хвороби;

3) за час перебування під арештом і за час проведення судово-медичної експертизи;

4) за час примусового лікування, призначеного за постановою суду;

5) у разі тимчасової непрацездатності у зв`язку із захворюванням або травмою, що сталися внаслідок алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння або дій, пов`язаних з таким сп`янінням;

6) за період перебування застрахованої особи у відпустці без збереження заробітної плати, творчій відпустці, додатковій відпустці у зв`язку з навчанням.

Згідно з положеннями частини першої статті 31 цього ж Закону підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», застраховані особи зобов`язані: надавати страхувальнику, страховику достовірні документи, на підставі яких призначається матеріальне забезпечення та надаються соціальні послуги відповідно до цього Закону та своєчасно повідомляти страхувальника та страховика про обставини, що впливають на умови або зміни розміру матеріального забезпечення та соціальних послуг.

За пунктом 1.3 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 9 квітня 2008 року №189, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 4 липня 2008 року №589/15280 (далі - «Положення про експертизу тимчасової непрацездатності»), випадок тимчасової непрацездатності - тимчасова непрацездатність, яка триває безперервно від початку визначеного захворювання, травми тощо, підтверджується видачею листка непрацездатності з можливим продовженням лікування в одному або декількох закладах охорони здоров`я до відновлення працездатності, що підтверджується закриттям листка непрацездатності - "стати до роботи".

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційні скарги ОСОБА_1 та Управління у цій справі подані до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями КАС України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги ОСОБА_1 . Верховний Суд зазначає таке.

Скаржник-1 вказує на те, що оскаржуване розпорядження прийняте Марківської РДА під час його тимчасової непрацездатності.

Так, суди встановили, що згідно з листом непрацездатності від 21 липня 2017 року серії АГТ №353839 ОСОБА_1 у період з 10 липня 2017 року до 21 липня 2017 року був тимчасово непрацездатним, а отже Розпорядження №217-к від 21 липня 2017 року дійсно прийнято у період його тимчасової непрацездатності.

Зміст поняття "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" розкрито законодавцем у пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України.

Натомість підстави та порядок звільнення голів місцевих державних адміністрацій врегульовані спеціальним законодавством: статтею 118 Конституції України, статтею 9 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пунктом 15 Порядку №298.

З аналізу частини десятої статті 118 Основного Закону України і пункту 8 частини першої статті 9 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» висновується, що висловлення голові місцевої державної адміністрації недовіри двома третинами від складу відповідної ради є безальтернативною підставою для звільнення його Президентом України.

Тобто вказаними нормами Конституції України, Закону України «Про місцеві державні адміністрації» і Порядку №298 визначено спеціальний порядок звільнення голови місцевої державної адміністрації, посада якого є публічною і, як наслідок, має особливості щодо правового регулювання.

Це виключає охоплення змістом терміну "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" звільнення ОСОБА_1 з посади голови Марківської РДА. Тому суди дійшли правильних висновків, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України на спірні правовідносини у цій справі не поширюються.

Подібні правові висновки міститься у постановах Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року та від 23 січня 2013 року у справах № 6-156цс12 і № 6-127цс12, відповідно, а також у постановах Верховного Суду від 19 липня 2018 року у справі №813/894/16 і від 12 березня 2020 року у справі №826/11151/16.

З огляду на викладене Верховний Суд відхиляє доводи позивача про протиправність його звільнення Розпорядженням №217-к у період тимчасової непрацездатності.

Також суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів про те, що оскаржуване розпорядження, прийняте Копатьком І.Л. як заступником голови та виконувачем обов`язки голови Марківської РДА, було видане в межах його повноважень.

Так, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що згідно розпорядження голови Марківської РДА ОСОБА_1 від 8 травня 2014 року №256 «Про розподіл обов`язків між головою, першим заступником, заступником та керівником апарату районної державної адміністрації» (а.с. 82-99, том 1) 21 липня 2017 року обов`язки голови Марківської РДА виконував заступник голови Копатько Ігор Леонідович , оскільки перший заступник голови ОСОБА_4 був тимчасово непрацездатний, що підтверджується листком непрацездатності від 17 липня 2017 року серії НОМЕР_2 (а.с. 71, том 1).

Відтак видання оскаржуваного розпорядження Копатьком І.Л. як заступником голови та виконувачем обов`язки голови Марківської РДА було здійснено в межах його повноважень.

Крім того, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що цей спір не може вважатися спором про розмір сум, належних працівникові при звільненні у розумінні статей 116, 117 КЗпП України.

Аналіз статей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Відсутність вини роботодавця виключає можливість застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України.

Так, судам встановлено, що листки непрацездатності позивача від 2 червня 2017 року серії АГІО №674242, від 16 червня 2017 року серії АГТ №276689, від 30 червня 2017 року серії АГТ №352616 та від 21 липня 2017 року серії АГТ № 353839 були надані відповідачу позивачем особисто лише 3 серпня 2017 року, тоді як припинення трудових відносин відбулося 21 липня 2017 року. Тобто, на час звільнення ОСОБА_1 допомога з тимчасової втрати працездатності на підставі окремих листків непрацездатності не могла бути нарахована, що свідчить про відсутність вини роботодавця в ненарахуванні відповідних сум при виданні оскаржуваного розпорядження.

До того ж з аналізу положень статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» випливає, що допомога по тимчасовій непрацездатності не може бути віднесена до виплат при звільненні, передбачених статтею 116 КЗпП України, оскільки особливості проведення таких виплат врегульовані спеціальним Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким чітко регламентована «незалежність» останніх від дати звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №809/575/16, від 7 серпня 2019 року у справі №802/2360/17-а, від 28 листопада 2019 року у справі №1540/3824/18.

Окрім іншого, ОСОБА_1 у касаційній скарзі вказує на те, що суди необґрунтовано відмовили у задоволенні позовної вимоги про оплату періоду тимчасової непрацездатності з 24 липня до 2 серпня 2017 року. Проте Верховний Суд з цими доводами не може погодитися з огляду на таке.

Звільнення позивача відбулося на підставі акта Президента України, а оскаржуваним розпорядженням визначено дату припинення роботи ОСОБА_1 на посаді голови Марківської РДА. Тобто суди дійшли правильного висновку, що трудові відносини позивача з відповідачем припинено 21 липня 2017 року шляхом видання Розпорядження №217-к.

З аналізу приписів частини першої статті 19 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» випливає, що право на матеріальне забезпечення у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності у застрахованої особи виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом.

Оскільки випадок тимчасової непрацездатності в силу вказаної норми і пункту 1.3 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності вважається таким, що настає у день звільнення і триває до відновлення працездатності, про що у листку непрацездатності робиться запис "стати до роботи", то листок позивача від 2 серпня 2017 року який охоплює період його тимчасової непрацездатності з 24 липня (тобто після припинення трудових відносин з відповідачем) до 2 серпня 2017 року відповідач оплачувати не повинен.

Стосовно доводів касаційної скарги Управління про порушення судами норм процесуального права, пов`язаних із незалученням його до участі у справі як третьої особи, Верховний Суд зазначає наступне.

Абзацами першим, другим частини другої статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом соціального страхування України застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності.

Згідно листків непрацездатності, які суди зобов`язали оплатити відповідача, тимчасова непрацездатність позивача у кожному випадку тривала більше п`яти днів, а отже з шостого дня обов`язок виплати відповідних коштів покладений на Фонд соціального страхування України, робочим органом якого є Управління і основним завдання цього Управління є надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг відповідно до вказаного Закону (підпункт 2.1.2 пункту 2.1 Розділу 2 Статуту Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 8 лютого 2017 року №12).

Викладеним підтверджується обґрунтованість доводів скаржника-2 про те, що оскаржуваним рішення суду першої інстанції вирішено питання про його права та обов`язки.

Суд першої інстанції не звернув достатньої уваги на необхідність залучити Управління як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, чим порушив вимоги статей 173, 176 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року). Водночас суд апеляційної інстанції не надав оцінку доводам апелянта-Управління щодо вказаних порушень норм процесуального права судом першої інстанції, в результаті чого апеляційний суд порушив вимоги статті 322 КАС України щодо необхідності відхилення кожного аргументу апеляційної скарги.

До того ж за умови встановлення судом апеляційної інстанції того, що суд першої інстанції прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, апеляційний суд повинен був скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове (пункт 4 частини третьої статті 317 КАС України).

Разом з тим, Верховний Суд враховує, що Управління подало апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 6 лютого 2018 року і з моменту відкриття апеляційного провадження за цією скаргою відповідно до частини четвертої статті 293 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) користувалося процесуальними правами учасника справи. Водночас суд апеляційної інстанції, керуючись приписами частини третьої статті 317 КАС України, не має повноважень скасувати рішення суду першої інстанції і направити справу на новий розгляд, а тому в будь-якому разі повинен розглядати справу. Оскільки Управління брало участь у судовому розгляді в суді апеляційної інстанції, то у такий спосіб вказаний суд виправив допущене порушення суду першої інстанції, хоча й змінив рішення останнього, а не скасував його.

Отже, доводи Управління про порушення судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права підтвердилися. Проте в силу частини другої статті 350 КАС України (у редакції, чинній до 8 лютого 2020 року), приписами якої керується суд касаційної інстанції, не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки Верховний Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанції правильно вирішили справу (встановили законність оскаржуваного розпорядження; врахували, що розпорядження Президента України, на підставі якого видане Розпорядження №217-к, переглядалося в судовому порядку і скасоване не було, у зв`язку з чим правильно встановили відсутність підстав для поновлення позивача на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; дійшли правильного висновку про наявність законних підстав для оплати тимчасової непрацездатності позивача, яка тривала до моменту припинення його трудових відносин з відповідачем), то не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень у зв`язку порушеннями норм процесуального права, що їх допустили суди у цій справі.

Водночас Верховний Суд вважає за потрібне зазначити, що підстава для обов`язкового скасування судових рішень, визначена пунктом 4 частини третьої статті 353 КАС України (у редакції, чинній до 8 лютого 2020 року) також відсутня, оскільки Управління як повноправний учасник брало участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Викладеним також спростовуються доводи скаржника-2 про те, що він не мав можливості вказати суду апеляційної інстанції на невідповідність листків непрацездатності вимогам чинного законодавства, оскільки з моменту відкриття провадження у справі Управління мало право ознайомитися зі справою, в тому числі з наявними листками непрацездатності позивача й навести свої обґрунтування. Проте цим правом Управління не скористалося.

До того ж слід зазначити, що відповідно до пункту 8.3 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян ,затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13 листопада 2001 року №455 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 4 грудня 2001 року №1005/6196, саме лікарі несуть відповідальність згідно із законодавством України за порушення порядку видачі та заповнення документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, тоді як вичерпні підстави для відмови у наданні допомоги по тимчасовій непрацездатності передбачені статтею 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Отже, доводи касаційних скарг ОСОБА_1 та Управління не спростовують правильність оскаржуваних судових рішень, а тому їх необхідно залишити без змін.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої й апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України у редакції, чинній до 8 лютого 2020 року, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 і Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 6 лютого 2018 року і постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2018 залишити без змін.

Судові витрати не розподіляються.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М. Мартинюк

І.В. Дашутін

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду