Справа № 460/4692/19
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2020-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

15 липня 2020 року м. Рівне №460/4692/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді С.А. Борискін за участю секретаря судового засідання М.В. Лютко та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Швидка Л.Є.,

відповідача: представник Білик М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління ДПС у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимог про сплату боргу, рішення, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 03.05.2019 № про сплату податку на доходи фізичних осіб в сумі 507095,29 грн. та штрафної санкції в сумі 126773,82 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 03.05.2019 № про сплату військового збору в сумі 42257,94 грн. та штрафної санкції на суму 10564,48 грн.;

- визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 03.05.2019 №Ф33 на суму 69522,12 грн.;

- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафної санкції за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 03.05.2019 № в сумі 13904,42 грн.;

- визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 24.09.2019 №2919-53 на суму податкового боргу 713889,37 грн.

Мотивуючи вимоги позову ОСОБА_1 зазначав, що оскаржувані рішення суб`єкта владних повноважень є незаконними та протиправними, а тому підлягають скасуванню. Серед іншого вказував, що пп.177.4.5, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України визначено, що не включаються до складу витрат підприємця витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею. Податковий кодекс України не містить поняття "утримання основних засобів", більше цього, не містить поняття "утримання транспортного засобу". У зв`язку з цим, контролюючий орган дійшов до висновку, що фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не має право включати до складу витрат, пов`язаних із його господарською діяльність, витрати на утримання вантажних автомобілів, зокрема, витрати на технічне обслуговування та ремонт. При цьому, Податковий кодекс України не надає чіткого визначення, які з автомобілів вважаються засобами подвійного призначення. Зазначав, що сідловий тягач згідно з Українською класифікацією товарів зовнішньоекономічної діяльності, належить до товарної позиції "трактори колісні для напівпричепів". Напівпричепи та сідлові тягачі, відповідно до чинного законодавства, не відносяться ні до легкових, ні до вантажних автомобілів, а є транспортними засобами спеціального призначення, не є основними засобами подвійного призначення, а тому включення до складу витрат вартості шин є правомірним, оскільки такі витрати документально підтверджені первинними документами - видатковими накладними, платіжними документами, картками обліку шин. Також позивач зазначав, що оскільки для ведення господарської діяльності з надання перевезень вантажів ним використовуються орендовані транспортні засоби, то орендна плата, нарахована за звітні періоди, прямо пов`язана з отриманим доходом. Включення суми нарахованої орендної плати до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманим доходом у 2017-2018 роках, відповідає приписам пункту 7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати" та пп.177.4.4 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України. На переконання позивача, у разі виключення нарахованої суми орендної плати зі складу витрат у періоді, в якому: орендовані транспортні засоби використовувались у господарській діяльності, включення оплаченої частини у наступному звітному періоді призведе до вилучення з обліку частини понесених підприємцем витрат та буде суперечити п. 177.4 ст. 177 ПКУ, у зв`язку з тим, що сплачена сума вже не буде пов`язана з отриманим доходом. Цим буде порушене право платника податку на врахування понесених витрат при визначенні оподатковуваного доходу, яке передбачене п.177.2 ст. 177 Податкового кодексу України. З огляду на викладене, позивач просив позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 06.02.2020 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 12.03.2020 на 14:30 год.

Позиція відповідача щодо позовних вимог висловлена ним у відзиві на адміністративний позов від 02.03.2020, відповідно до змісту якого він заперечував проти їхнього задоволення. На обґрунтування такої позиції зазначав, що враховуючи дію прямої норми пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, позивач не має права зменшувати оподатковуваний дохід на суму амортизаційних відрахувань, визначених у пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 зазначеного Кодексу, основних засобах подвійного призначення, а також включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням його господарської діяльності, в утримання, технічне обслуговування і ремонт основних засобів. Отже, фізична особа - підприємець ОСОБА_1 , перебуваючи на загальній оподаткування, не має право включати до складу витрат шини. Крім того, зазначав, що розбіжність по результатах перевірки виникла також у зв`язку з неправомірним включенням позивачем до складу витрат неоплаченої суми орендної плати за транспортні засоби, орендовані у ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 . В ході перевірки встановлено, що позивачем не правильно визначено базу оподаткування, із якої утримується єдиний внесок, що зумовило донарахування суми єдиного внеску податковим органом. Відповідач звертав увагу, що позивачем порушено, встановлений абз.9 ч.4 ст.25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", строк звернення до суду в частині оскарження рішення про визнання протиправним та скасування відповідної вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску. Просив у задоволенні позову відмовити повністю (т.1 а.с.47-51)

Ухвалою суду від 12.03.2020 закрито підготовче провадження у справі. Розгляд справи по суті призначено у відкритому судовому засіданні на 26.03.2020 на 10:00 год.

20.03.2020 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій висловив свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення (т.1 а.с.64-66).

Ухвалою суду від 26.03.2020 розгляд адміністративної справи №460/4692/19 відкладено до 27.04.2020 до 09:30 год.

Ухвалою суду від 27.04.2020 розгляд адміністративної справи №460/4692/19 відкладено до 25.05.2020 до 10:30 год.

Ухвалою суду від 25.05.2020 розгляд справи №460/4692/19 відкладено до 26.06.2020 до 10:30 год.

26.06.2020 розгляд справи відкладено до 03.07.2020 до 10:00 год.

03.07.2020 розгляд справи відкладено до 15.07.2020 до 14:30 год.

У судовому засіданні, призначеному на 15.07.2020, представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Просила повністю задовольнити позовні вимоги.

У судовому засіданні, призначеному на 15.07.2020, представник відповідача заперечила проти позовних вимог та просила повністю відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими доказами, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково, з огляду на наступне.

Судом встановлено та сторонами не заперечувалося, що ОСОБА_1 з 09.09.2008 зареєстрований як фізична особа-підприємець з видами діяльності: "45.11 Торгівля автомобілями та легковими автотранспортними засобами", "45.19 Торгівля іншими автотранспортними засобами", "45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів", "45.32 Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів", "49.41 Вантажний автомобільний транспорт", "52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту", "77.12 Надання в оренду вантажних автомобілів".

На підставі наказу Головного управління ДФС у Рівненській області від 27.02.2019 №615, у період з 12.03.2019 по 25.03.2019 була проведена документальна планова виїзна перевірка фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання трудового законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 по 31.12.2018.

За результатом перевірки 08.04.2019 був складений акт №740/17-00-13-04/ (далі - Акт перевірки; т.1 а.с.12-35).

Відповідно до висновків вказаного акта перевіркою встановлено порушення позивачем:

1) ст.177 Податкового кодексу України, а саме: відображення перекручених даних в деклараціях призвело до заниження оподатковуваного доходу за 2017рік - на загальну суму 973563,35 грн. та за 2018 рік - на загальну суму 1843632,70 грн.;

Відповідно до п. 167.1 ст.167, п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4 ст.177 Податкового кодексу України донарахована за результатами перевірки сума податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю становить 507095,29 грн., в т.ч.: за 2017 рік - в сумі 175241,40 грн. та за 2018рік - в сумі 331853,89 грн.;

2) п.2 ч.1 ст.7, ч.11 ст.8, п.8 ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" донарахована сума єдиного внеску становить 69522,12 грн. за 2017 рік;

3) п.187.1 ст.187, п.189.4 ст.189, пп."а" пп.195.1.3 п.195.1 ст.195, п.200.1 та п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України, за результатами перевірки зменшено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21 Декларації) в розмірі 15433,00 грн., в т.ч.: за квітень 2017 року - в сумі 240,00 грн., за травень 2017 року - в сумі 520,00 грн., за червень 2017 року - в сумі 1160,00 грн., за липень 2017 року - в сумі 1290,00 грн., за серпень 2017 року - в сумі 1630,00 грн., за вересень 2017 року - в сумі 893,00 грн., за жовтень 2017 року - в сумі 1200,00 грн., за листопад 2017 року - в сумі 360,00 грн. та за грудень 2017 року - в сумі 400,00 грн., за січень 2018 року - в сумі 660,00 грн., за лютий 2018 року,- в сумі 740,00 грн., за березень 2018 року - в сумі 1000,00 грн., за квітень 2018року - в сумі 400,00 грн., за травень 2018 року -в сумі 860,00 грн., за червень 2018року - в сумі 560,00 грн., за липень 2018року - в сумі 600,00 грн., за серпень 2018 року - в сумі 960,00 грн., та вересень 2018 року,- в сумі 760,00 грн., за жовтень 2018 року - в сумі 1200,00 грн.;

4) п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, за результатами перевірки встановлено, що платником не зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні на суму 15433,00 грн., в т.ч.: за квітень 2017 року - в сумі 240,00 грн., за травень 2017 року - в сумі 520,00 грн., за червень 2017 року - в сумі 1160,00 грн., за липень 2017 року - в сумі 1290,00 грн., за серпень 2017 року - в сумі 1630,00 грн., за вересень 2017 року - в сумі 893,00 грн., за жовтень 2017року - в сумі 1200,00 грн., за листопад 2017 року - в сумі 360,00 грн. та за грудень 2017 року - в сумі 400,00 грн., за січень 2018 року - в сумі 660,00 грн., за лютий 2018 року - в сумі 740,00 грн., за березень 2018 року - в сумі 1000,00 грн., за квітень 2018 року - в сумі 400,00 грн., за травень 2018 року - в сумі 860,00 грн., за червень 2018 року - в сумі 560,00 грн., за липень 2018 року - в сумі 600,00 гри, за серпень 2018 року - в сумі 960,00 грн., та вересень 2018 року - в сумі 760,00 грн., за жовтень 2018 року - в сумі 1200,00 грн.;

5) пп.1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.5 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, за результатами перевірки донараховано військовий збір в сумі 42257,94 грн., в т.ч.: за 2017 рік - в сумі 14603,45 грн. та за 2018 рік - в сумі 27654,49 грн.;

6) абз.6 п.6 ст.128 Господарського кодексу України, п.44.1 та п.44.3 ст.44, п.177.10 ст.177 Податкового кодексу України, а саме: книга обліку доходів та витрат велась з перекрученням даних.

На підставі висновків Акта перевірки позивачу були, зокрема, сформовані:

-податкове повідомлення-рішення від 03.05.2019 № про сплату податку на доходи фізичних осіб в сумі 507095,29 грн. та штрафної санкції в сумі 126773,82 грн. (т.1 а.с.46);

-податкове повідомлення-рішення від 03.05.2019 № про сплату військового збору в сумі 42257,94 грн. та штрафної санкції в сумі 10564,48 грн. (т.1 а.с.48);

-вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 03.05.2019 № Ф33 в сумі 69522,12 грн. (а.с.50);

-рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 03.05.2019 № в сумі 13904,42 грн. (т.1 а.с.51).

Податкове повідомлення-рішення від 03.05.2019 № про сплату податку на доходи фізичних осіб, податкове повідомлення-рішення від 03.05.2019 № про сплату військового збору, рішення про застосування штрафної санкції за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 03.05.2019 № отримано 03.05.2019 довіреною особою позивача, що підтверджується відповідними відмітками на таких рішеннях суб`єкта владних повноважень.

Позивач не заперечує факту отримання ним вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 03.05.2019 №Ф33, проте доказів щодо дати надіслання/вручення такої вимоги податковим органом матеріали справи не містять.

24.05.2019 Головне управління ДПС у Рівненській області надіслало податкову вимогу №2919-53 про сплату податку на доходи фізичних осіб в сумі 661066,95 грн., в т.ч. основний платіж - 467277,26 грн., штрафна санкція - 126773,82 грн., пеня - 67015,87 та про сплату військового збору в сумі 52822,42 грн., в т.ч. основний платіж 42257,94 грн., штрафна санкція - 10264,48 грн. (т.1 а.с.53).

Не погоджуючись з відповідними рішеннями суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті, суд зазначає таке.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 №2755-VI (далі - Податковий кодекс України).

Згідно з п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України (тут і далі в редакції чинній на час прийняття спірних податкових повідомлень-рішень) об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

В редакції Закону України від 16.01.2020 №466-IX пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 передбачає, що не підлягають амортизації такі основні засоби: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові автомобілі.

Проте, вказані зміни до Податкового кодексу України не можуть використовуватися судом при вирішенні даного спору по суті, оскільки застосуванню підлягає законодавство чинне станом на час виникнення спірних правовідносин.

Як встановлено судом та не є спірним у справі, ФОП ОСОБА_1 , з метою здійснення підприємницької діяльності, орендує в ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 транспортні засоби (сідельні тягачі та напівпричіпи), що підтверджується укладеними з ними договорами оренди (найму) транспортного засобу та актами здачі-прийняття робіт (надання послуг)(т.1 а.с.68-106; 107-154).

З Акта перевірки судом встановлено, що в звітних 2017 та 2018 роках, ФОП ОСОБА_1 зменшив оподаткований дохід на суму амортизаційних відрахувань по основних засобах подвійного призначення та включив до складу витрат, пов`язаних з провадженням його господарської діяльності, витрати на їх утримання, технічне обслуговування і ремонт основних засобів (придбання та встановлення шин на вантажні автомобілі) та витрати з неоплачених сум по орендній платі за транспортні засоби.

Сума амортизаційних відрахувань нарахована позивачем за результатами корисного використання основних засобів, а саме, сідельних тягачів та напівпричепів.

Вказані обставини справи сторонами не спростовуються.

Спірні правовідносини, зокрема, виникли з приводу правомірності включення фізичною особою-підприємцем суми амортизаційних відрахувань, нарахованих на основні засоби - сідельні тягачі та напівпричепи, до складу документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю.

В обґрунтування доводів про неправомірність нарахування грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб позивач, зокрема, зазначає, що згідно Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, складеної на основі Гармонізованої системи опису та кодування товарів та Митного тарифу (Додатку до Закону України "Про митний тариф України" від 19.09.2013 №584-VII), сідельний тягач відноситься до товарної позиції УКТ ЗЕД під кодом 8701 20 - трактори колісні для напівпричепів (за винятком тракторів товарної позиції 8709). У цій групі термін "трактори" означає транспортні засоби, призначені головним чином для буксирування чи штовхання інших транспортних засобів, пристроїв і вантажів, незалежно від того мають вони чи ні допоміжні пристосування. Трактор не відноситься ні до вантажних, ні до легкових автомобілів.

Згідно з Митним тарифом напівпричепи бортові, тентовані, напівпричепи-рефрижератори, напівпричепи-контейнеровози відносяться до товарної позиції УКТ ЗЕД під кодом 8716 39 30 і не можуть бути вантажним автомобілем. Підтвердженням віднесення транспортних засобів: сідельних тягачів і напівпричепів до товарної позиції УКТ ЗЕД за кодами 87012010 та 87163930 є заводські експортні декларації, митні декларації, видаткові накладні.

З урахуванням наведеного, на думку позивача, сідловий тягач та напівпричіп не є вантажними автомобілями, а тому не підпадають під категорію витрат, зазначених в пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту регулюються Законом України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 № 2344-III (далі - Закон України "Про автомобільний транспорт").

В розумінні ст.1 цього Закону автомобільним транспортним засобом є колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб).

Згідно з визначенням, наведеним у статті 1 Закону України "Про автомобільний транспорт", автомобілем вантажним є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

Таким чином, основною ознакою вантажного автомобіля, в порівнянні з іншими транспортними засобами, є його використання з метою перевезення вантажів.

Разом з тим, відповідно до Закону України "Про автомобільний транспорт" транспортні засоби за своїм призначенням поділяються на такі різновиди:

загального призначення - транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів, до якого, в тому числі, відноситься напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу;

спеціалізованого призначення - транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів, до яких, в тому числі, відноситься сідельний тягач);

спеціального призначення - транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій.

Відповідно до норм Закону України "Про автомобільний транспорт" напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Згідно з визначенням поняття "сідельний тягач", наведеним у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

З наведеного слідує, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт", а тому підлягають під класифікацію за критеріями, визначеними даним законодавчим актом.

Відповідно до класифікації колісних транспортних засобів за ознаками загальної маси транспортного засобу, наданої в Єдиних вимогах до конструкції та технічного стану колісних транспортних засобів, що експлуатуються, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22.10.2010 №1166, до засобів категорії N належать колісні засоби, що мають не менш як чотири колеса і призначені для перевезення вантажів:

N 1 - колісний засіб максимальною масою не більш як 3,5 тонни;

N 2 - колісний засіб максимальною масою більш як 3,5 тонни, але не більш як 12 тонн;

N 3 - колісний засіб максимальною масою більш як 12 тонн.

Для позначення колісного засобу, що належить до категорій M, N та придатний для руху поза дорогами, використовується також літера G.

Крім того, ч.3 ст.19 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що при державній реєстрації вантажних автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автомобіль-мішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо).

Згідно з наявними в матеріалах справи доказами орендовані напівпричепи та сідлові тягачі, використані позивачем для надання транспортних послуг з перевезень вантажів, відносяться до типу - Е.

При цьому, сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд, що не заперечено позивачем.

В контексті наведених норм, дослідивши надані позивачем на підтвердження своїх доводів докази, суд дійшов обґрунтованого висновку, що сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд та являються транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, відтак відносяться до категорії вантажних автомобілів. Водночас судом враховано, що автомобільний поїзд не є окремим видом транспортних засобів, а тільки різновидом вантажних автомобілів за ознакою конструктивної схеми.

Також судом відхиляється посилання позивача на те, що відповідно до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, вантажні автомобілі відносяться до товарної позиції за кодом 8704, тоді як сідельний тягач підпадає під код 8701 20 - трактори колісні для напівпричепів, а напівпричепи - під код 8716 39 30, безпідставними та необґрунтованими, оскільки Українська класифікація товарів зовнішньоекономічної діяльності, встановлена Законом України "Про Митний тариф України" від 19.09.2013 №584-VII, призначена для систематизації товарів з метою визначення ставки загальнодержавного податку - ввізного мита на товари, що ввозяться на митну територію України.

Проте відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, в тому числі й оподаткування доходів фізичних осіб-підприємців, регулюються нормами Податкового кодексу України.

Також є необґрунтованими доводи сторони позивача про те, що сідельний тягач є трактором з огляду на наступне.

Відповідно до частини п`ятої Розділу І Технічного регламенту затвердження типу сільськогосподарських та лісогосподарських тракторів, їх причепів і змінних причіпних машин, систем, складових частин та окремих технічних вузлів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1367 трактор - моторизований колісний або гусеничний транспортний засіб сільськогосподарського або лісогосподарського призначення, що має щонайменше дві осі та характеризується максимальною конструкційною швидкістю не менш як 6 кілометрів на годину, спеціально призначений для того, щоб тягти, штовхати, везти і приводити в рух змінні причіпні машини, що використовуються для виконання сільськогосподарських або лісогосподарських робіт, або буксирувати сільськогосподарські та лісогосподарські причепи. Зазначений транспортний засіб застосовується також для перевезення вантажів під час виконання сільськогосподарських та лісогосподарських робіт і обладнується сидіннями для пасажирів.

Перелік категорій транспортних засобів наведено в зазначеному Технічному регламенті від 28.12.2011 №1367, згідно з яким колісні трактори відносяться до категорії Т.

За таких обставин, суд дійшов переконливого висновку про правомірність нарахування грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб відповідно до оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 03.05.2019 №.

Оскільки заниження доходу, отриманого від здійснення діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб та на який нараховується військовий збір, та заниження суми військового збору відбулось за рахунок заниження чистого оподатковуваного доходу в результаті завищення витрат, пов`язаних з отриманням доходу, у зв`язку з нарахуванням позивачем амортизаційних відрахувань на основні засоби, які в розумінні пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України не підлягають амортизації, податковим органом правомірно донараховано військовий збір від здійснення підприємницької діяльності позивача спірним податковим повідомленням-рішенням від 03.05.2019 №.

Відповідно, податкова вимога від 24.09.2019 №2919-53 на суму податкового боргу 713889,37 грн. з податку на доходи фізичних осіб та військового збору є правомірною.

Зазначені висновки відповідають правовим висновкам, наведеним у постанові Верховного Суду від 12.11.2019 у справі №807/250/18.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, суд дійшов висновку про правомірність вищевказаних податкових повідомлень-рішень та вимоги також з огляду на таке.

Як встановлено судом з Акта перевірки та не спростовано стороною позивача, розбіжність по результатах перевірки виникла у зв`язку з неправомірним включенням складу витрат неоплаченої орендної плати за транспортні засоби, орендовані у ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 в 2017 році - на суму 590500,00 грн., в 2018 році - на суму 1211000,00 грн.

Так, в ході перевірки встановлено, що ФОП ОСОБА_1 здійснювалась оплата з розрахункового рахунку за оренду транспортних засобів у ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 згідно з укладеними договорами оренди (найму) транспортних засобів.

Перевіркою встановлено, що до складу витрат в 2017-2018 роках ФОП ОСОБА_1 включено витрати за оренду транспортних засобів у ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 на суму 3818000,00 грн., в тому числі в 2017 році - на суму 1430000,00 грн., в 2018 році - на суму 2388000,00 грн.

Перевіркою банківських виписок встановлено, що ФОП ОСОБА_1 протягом 2017 року з поточного рахунку №2 перераховано оплату за оренду транспортних засобів на суму 839500, 00 грн., а саме: на рахунок №9 ФОП ОСОБА_2 - на суму 327500,00 грн., на рахунок № НОМЕР_1 ФОП ОСОБА_3 - на суму 512000,00 грн. (т.1 а.с.36).

Зазначені суми оплати в розмірі 839500,00 грн. відображені ФОП ОСОБА_1 в звітах 1-ДФ за 2017 рік (код ознаки доходу 157), ФОП ОСОБА_2 - 327500,00 грн., ФОП ОСОБА_3 - 512000,00 грн.

Перевіркою банківських виписок встановлено, що ФОП ОСОБА_1 протягом 2018 року з поточного рахунку №2 перераховано оплату за оренду транспортних засобів на суму 1177000,00 грн., а саме: на рахунок №9 ФОП ОСОБА_2 - на суму 567000,00 грн., на рахунок № НОМЕР_1 ФОП ОСОБА_3 - на суму 610000,00 грн. (т.1 а.с.37).

Зазначені суми оплати в розмірі 1177000,00 грн. відображені ФОП ОСОБА_1 в звітах 1-ДФ за 2018 рік (код ознаки доходу 157), ФОП ОСОБА_2 -567000,00 грн., ФОП ОСОБА_3 - 610000,00 грн.

Таким чином, до складу витрат ФОП ОСОБА_1 за 2017-2018 роки не прийнято витрати неоплачених сум за оренду транспортних засобів в розмірі 1801500,00 грн. (в 2017 році - 590500,00 грн., в 2018 році - 1211000,00 грн.), які фактично підприємцем не понесені, тобто не оплачені в сумі 1801500,00 грн. (з розрахунку: 3818000,00 грн. - 2016500,00 грн.).

Щодо донарахування ОСОБА_1 суми єдиного внеску та, як наслідок, застосування відповідних штрафних санкцій, суд зазначає таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (ч.1 ст.2 Закону №2464-VI).

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (ч.2 ст.2 Закону № 2464-VI).

Згідно з п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п.4 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до ч.4 ст.4 Закону №2464-VI особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Дана норма кореспондує з пункту 3 розділу ІІІ Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 14.04.2015 №435 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 15.05.2018 №511), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.04.2015 за №460/26905 (далі - Порядок №435), згідно яким фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему, та члени фермерського господарства звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Звіт зазначеними особами не подається.

З аналізу наведених норм вбачається, що звільнення фізичної особи-підприємця, зокрема, який обрав спрощену систему оподаткування, від сплати єдиного внеску можливе при наявності двох умов, а саме: необхідно мати статус пенсіонера за віком або бути особою з інвалідністю; отримувати відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №805/2195/17-а.

Як було встановлено судом у судовому засіданні, підтверджено матеріалами справи (т.2 а.с.111-113) та стороною відповідача не заперечено, ФОП ОСОБА_1 перебуває на обліку в Костопільському об`єднаному управлінні ПФУ в Рівненській області і отримує пенсію за віком.

Отже, в силу вимог ч.4 ст.4 Закону №2464-VI позивач звільнений від сплати за себе єдиного внеску.

При цьому, суд звертає увагу на те, що виключення з категорії осіб, звільнених від обов`язку сплати єдиного внеску відповідно до зазначеної правової норми, становлять тільки ті фізичні особи-підприємці, які добровільно беруть участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Порядок укладання договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлений у ч.3 ст.10 Закону №2464-VI, а саме: особи, зазначені у частині першій цієї статті, подають до органу доходів і зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Орган доходів і зборів, що отримав заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, має право перевіряти викладені в заяві відомості та вимагати від особи, яка подала заяву, документи, що підтверджують зазначені відомості.

З особою, яка подала заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, органом доходів і зборів в строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання заяви укладається договір про добровільну участь відповідно до типового договору, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналогічний порядок добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування передбачений у розділі V Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449.

З урахуванням наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що підставою для нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на добровільних засадах є укладання договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

При цьому, подання особою Звіту про суму нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску не свідчить про добровільну участь особи у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Більше того, наявність даного спору вже виключає добровільну участь позивача у системі загальнообов`язкового соціального страхування.

Відповідачем під час розгляду справи не надано суду доказів звернення позивача із заявою про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та відповідно укладання з ним договору про добровільну участь.

Відсутність норми закону, яка врегульовує внесення виправлень до звіту про суми нарахованого єдиного внеску або його відкликання платником, не може спричиняти звуження прав людини і громадянина, або спричиняти понесення нею невиправданих матеріальних втрат.

Враховуючи те, що позивач є пенсіонером, отримує пенсію за віком та звільнений від сплати єдиного внеску в силу вимог ч. 4 ст.4 Закону №2464-VI, а договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не укладав, він не має обов`язку щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Твердження відповідача щодо пропуску звернення до суду з відповідними позовними вимогами про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) судом не враховується, оскільки суд вважає, що по суті позивачем не пропущено строк звернення до суду або такий строк пропущено з поважних причин у відповідності до КАС України, у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи та ненаданням стороною відповідача будь-яких підтверджуючих доказів про надіслання/вручення позивачу вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 03.05.2019 №Ф33.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 03.05.2019 №Ф33 на суму 69522,12 грн. та рішення про застосування штрафної санкції за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 03.05.2019 № в сумі 13904,42 грн., є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно з ч.1 ст.90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини "Проніна проти України" від 18.07.2006).

З урахуванням встановлених обставин справи та зазначених норм матеріального та процесуального права, що безпосередньо стосуються правомірності прийняття оскаржуваних рішень, суд дійшов висновку, що позивачем частково обґрунтовано належними та допустимими доказами позовні вимоги, разом з тим, відповідачем не у повному обсязі доведено правомірність прийняття спірних рішень.

Тому, позовну заяву слід задовольнити частково.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до вимог ч.3 ст.139 КАС України.

Оригінали квитанцій про сплату судового збору знаходяться в матеріалах справи (т.2 а.с.18, 31).

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС у Рівненській області (вул. Відінська, буд. 12, м. Рівне, 33023, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимог про сплату боргу, рішення - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 03.05.2019 №Ф33 на суму 69522,12 грн.

Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафної санкції за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 03.05.2019 № в сумі 13904,42 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 539,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС у Рівненській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 20 липня 2020 року.

Суддя С.А. Борискін