Справа № 120/2006/20-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 липня 2020 р. Справа № 120/2006/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Військової частини НОМЕР_1 Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (вул. Магнітогорська, б. 5, м. Київ, 02094)

про: зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (далі - відповідач) про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій) за період з 30.11.2017 року (день звільнення) по день фактичного розрахунку 29.04.2020 року (880 днів затримки у виплаті) у відповідності до пп. «л» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що у рішенні Вінницького окружного адміністративного суду від 23.03.2020 року встановлено, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, з огляду на що, дії відповідача щодо не проведення повного розрахунку з позивачем при звільненні, а саме невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки визнано протиправними та зобов`язано відповідача здійснити нарахування та виплату такої компенсації. На переконання позивача, здійснення остаточного розрахунку з ним лише 29.04.2020 року (день зарахування на картковий рахунок позивача грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки) є підставою для нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, який мав би відбутися 30.11.2017 року, адже особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 19.05.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Цією ж ухвалою витребувано у відповідача довідку про грошове забезпечення позивача за останні 12 місяців, що передували дню звільнення з військової служби.

17.06.2020 року за вх. № 16223/20 відповідачем через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому останній з позовною заявою не погоджується та просить у її задоволенні відмовити. По суті спірних правовідносин вказує, що грошова компенсація за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпуски, як учаснику бойових дій, не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а від так не підпадає під дію ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та ст. 116, 117 КЗпП України. Крім того, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Відповідач вказує, що позивач звернувся до суду з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку. В обґрунтування цього, відповідач пояснює, що позивача було виключено зі списків особового складу частини 30.11.2017 року. До суду із позовом про виплату грошової компенсації відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2017 рік позивач звернувся лише 23.03.2020 року, тобто через два роки після звільнення з військової служби. На виконання вимог ухвали від 19.05.2020 року відповідачем до відзиву додано довідку про грошове забезпечення позивача за останні 12 місяців, що передували дню звільнення з військової служби.

Щодо посилань відповідача, що позивачем пропущений строк звернення до суду з позовом про виплату грошової компенсації відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2017 рік, суд вказує, що дане питання не є предметом розгляду даної справи, адже в межах цієї справи вирішується питання стосовно нарахування та виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.11.2017 року по 29.04.2020 року. Питання дотримання позивачем строків звернення до суду з позовною заявою про виплату грошової компенсації відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2017 рік було вирішено судом під час відкриття провадження у справі № 127/33887/19. А тому дослідження питання дотримання позивачем строків звернення до суду з позовною заявою в адміністративній справі № 127/33887/19 не може бути вирішено в межах даної справи.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Наказом Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту № 76 від 22.11.2017 року позивача звільнено з військової служби у запас за пп. «б» п. 1 ч. 8 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я).

Наказом начальника головного штабу-першого заступника голови адміністрації (по стройовій частині) № 223 від 30.11.2017 року позивача виключено зі списків особового складу відповідача з 30.11.2017 року.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 23.03.2019 року у справі № 127/33887/19-а, яке набрало законної сили, позовні вимоги позивача задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України в особі Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.11.2017 року; зобов`язано Міністерство оборони України в особі Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.11.2017 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

29.04.2020 року на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 23.03.2019 року у справі № 127/33887/19-а відповідачем перераховано грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік на картковий рахунок позивача.

Від так позивач вважає, що оскільки рішення суду набрало законної сили, і, відповідно, є підтвердженим факт не проведення із ним повного розрахунку при виключенні його зі списків особового складу військової частини, тому є підстави для того, щоб відповідач компенсував йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в порядку ст. 116, 117 КЗпП України за період з 30.11.2017 року (день звільнення) по день фактичного розрахунку 29.04.2020 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України щодо проходження в Україні військової служби, регулюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу").

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Положеннями ч. 4 с. 2 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовці визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008). Цим положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

В силу приписів п. 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Слід зазначити, що вказаним Положенням № 1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

На відміну від зазначеного спеціального законодавства, КЗпП України не регулює питання проходження військової служби, зокрема, ст. 3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При цьому, положення ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Разом з тим, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно з ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Системний аналіз наведених норм доводить, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

При цьому, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

В свою чергу, ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплат заробітної плати.

Вказана правова позиція узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з ч. 2 ст. 8 КАС України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08.04.2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, норми статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Таким чином, на переконання суду відсутні підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Такі висновки суду сформовані в тому числі і з урахуванням правової позиції Верховного Суду, висловленої, зокрема, у постановах від 24.01.2018 року у справі № 807/1502/15, від 27.06.2018 року у справі № 810/1543/17, від 18.11.2019 року у справі № 0940/1532/18. Крім того, такої ж думку притримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у своїх постановах від 10.12.2019 року по справі № 560/2342/19, від 19.06.2019 року у справі № 120/579/19, від 19.05.2020 року по справі № 240/11214/19.

Отже, підсумовуючи викладене суд вважає, що у цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, щодо виплати позивачеві середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а тому позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази, надані позивачем, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та ст. 2, 6, 9, 73- 78, 90, 245, 246, 255, 293, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту про зобов`язання останнього нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій) за період з 30.11.2017 року (день звільнення) по день фактичного розрахунку 29.04.2020 року (880 днів затримки у виплаті) у відповідності до пп. «л» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (вул. Магнітогорська, б. 5, м. Київ, 02094)

Повний текст рішення складено та підписано суддею 17.07.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна