Справа № 360/1195/20
Суддя: Т.В. Смішлива
Дата ухвалення: 2020-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

16 липня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1195/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Смішлива Т.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головне управління Держпраці у Луганській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,

ВСТАНОВИВ:

20 березня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головне управління Держпраці у Луганській області (далі - відповідач), в якій просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЛГ151/324/НП/СП-ФС від 11 лютого 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 25 лютого 2020 року у поштовому відправленні з рекомендованим повідомленням про вручення №567 отримала постанову №ЛГ151/324/НП/СП-ФС від 11 лютого 2020 року про накладення штрафу, яку видано відповідачем про накладення штрафу у розмірі 472300,00 гривень на підставі ст. 259 та п. 6 ч. 2 ст. 265 КЗпП України - створення перешкод у проведенні перевірки з питань виявлення неоформлених працівників, яке нібито встановлено актом №ЛГ151/324/НП.

Постанова № ЛГ151/324/НП/СП-ФС є незаконною оскільки не відповідає приписам ч. 2 ст. 265 КЗпП України, яка передбачає штраф у розмірі, зазначеному у постанови №ЛГ151/324/НП/СП-ФС.

Крім цього сама кваліфікація правопорушення не відповідає нормі, зазначеній у постанови № ЛГ151/324/НП/СП-ФС.

Зокрема, відповідно до змісту постанови № ЛГ151/324/НП/СП-ФС штраф у розмірі 472300,00 гривень накладено на підставі абз. 6 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

Відповідальність за таке порушення передбачена абз. 8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, а саме вчинення дій, передбачених абзацом сьомим цієї частини, при проведенні перевірки з питань виявлення порушень, зазначених в абзаці другому цієї частини, - у шістнадцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.

Відповідно ст. 8 Закону України Про державний бюджет України на 2020 рік шістнадцятикратний розмір мінімальної заробітної плати дорівнює 75568,00 гривень.

Таким чином, навіть якщо не брати до уваги відсутність самого факту створення будь яких перешкод, то постанова № ЛГ151/324/НП/СП-ФС є незаконною і підлягає скасуванню оскільки ні кваліфікація порушення, ні розмір застосованих штрафних санкцій не відповідають приписам ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

До моменту отримання постанови № ЛГ151/324/НП/СП-ФС позивачу не надали жодного документу перевірки, в тому числі і акту № ЛГ151/324/НП, який складався без присутності позивача або присутності уповноваженої особи.

Зокрема, використовуючи необізнаність позивача і оманливі дії, позивача вдома змусили підписати направлення № 01-17/60 від 21 січня 2020 року щодо його отримання про те не надали примірник.

Під час фактичного здійснення перевірки 29 січня 2020 року копії наказу № 38 від 21 січня 2020 року уповноваженій особі не надавали.

Копії вказаних документів позивач отримала лише 05 березня 2020 року.

Крім того, оскільки будь-які позапланові перевірки заборонені ст. 3 Закону №1669, то особи, які проводили перевірку суб`єкта господарювання позивача не є інспекторами праці, які забезпечені відповідними документами, оскільки до завершення антитерористичної операції у них відсутні повноваження здійснювати державний контроль у м. Лисичанськ, а отже навіть у разі здійснення такої перевірки і висунення вимог щодо надання документів позивач має повне право не допускати їх до перевірки і відмовити у наданні документів на підставі ч. 5 ст. 7 Закону № 877-V та ст. 3 Закону №1669.

Постанова № ЛГ151/324/НП/СП-ФС є незаконною оскільки законних підстав для перевірки не існувало, а наказ відповідача про призначення перевірки виданий незаконно і безпідставно.

З урахуванням викладеного, позивач просить позовні вимоги задовольнити.

27 квітня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) надійшов відзив на позов в якому відповідач заперечував проти позову (арк. спр. 26-29).

В обґрунтування відзиву зазначено, що відповідно до підпункту 3 пункту 5 Порядку № 823, керуючись статтею 12 Конвенції Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованої Законом України № 1985-ІV від 08 вересня 2004 року та статтею 259 Кодексу законів про працю України, за повідомленням від Головного управління ДПС у Луганській області від 06 вересня 2019 року № 181/9/12-32-33-04, Головним управлінням винесено наказ від 21 січня 2020 року № 38 «Про проведення інспекційного відвідування позивача у період з 22 січня 2020 року по 04 лютого 2020 р.

Під час інспекційного відвідування посадовими особами відповідача планувалося перевірити додержання позивачем законодавства про працю в частині фактичного допуску працівника (ів) до роботи без оформлення трудового договору.

Одночасно відповідачем видано направлення на проведення інспекційного відвідування від 21 січня 2020 року № 01-17/60, яке отримала позивач.

На виконання вказаного наказу 23 січня 2020 року посадові особи відповідача здійснили спробу проведення інспекційного відвідування позивача, але це відвідування було неможливим, внаслідок відсутності документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, і цей факт був зафіксований посадовцями відповідача у Вимозі про надання документів від 23 січня 2020 року № ЛГ/151/324/НД, якою позивача зобов`язано надати відповідні документи у строк до 08:00 годин 30 січня 2020 року.

Вимога про надання документів отримана позивачем особисто.

За цих обставин посадові особи діяли у повній відповідності до вимог чинного законодавства, а саме - п.п.10,11 Порядку № 823.

30 січня 2020 року у зв`язку з невиконанням вимоги про надання документів посадові особи відповідача склали Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування від 30 січня 2020 року № ЛГ 151/324/НП.

Зазначені дії позивача створили посадовим особам відповідача перешкоди у проведенні ними інспекційного відвідування, що свідчить про наявність у діях позивача правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.265 КЗпП України.

У відповідності до п.п. 2 і 3 Порядку № 509 заступник начальника Головного управління після отримання ним 07 лютого 2020 року акту про неможливість проведення інспекційного відвідування позивача листом від 07 лютого 2020 року № 01-15/389 повідомив позивача про вказане отримання, що підтверджується фіскальним чеком до рекомендованого листа Укрпошти за накладною № 350.

11 лютого 2020 року заступником керівника відповідача за відсутності позивача була розглянута справа і постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЛГ151/324- НП/СП-ФС на позивача накладений штраф у розмірі 472300,00 грн за створення перешкод у проведенні інспекційного відвідування з питання фактичного допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору.

Один примірник постанови 11 лютого 2020 року відправлений поштовим відправленням Укрпошти з описом вкладення за накладною 567 позивачу.

Таким чином, посадовими особами відповідача були неухильно дотримані норми матеріального та процесуального права під час підготовки та спроби проведення інспекційного відвідування позивача, прийняття рішення про накладення штрафу. Всі дії та рішення відповідають вимогам чинного законодавства.

З урахуванням вищевикладеного просить суд у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

04 травня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) надійшла відповідь на відзив (арк. спр. 50-51).

Ухвалою суду від 24 березня 2020 року позовну заяву залишено без руху (арк. спр. 15).

Ухвалою суду від 13 квітня 2020 року відкрито провадження у даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (арк. спр. 20-21).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , зареєстрована як фізична особа підприємець 25 жовтня 2018 року за № 0010372 Лисичанською міською радою Луганською області, адреса проживання: 93106, Луганська область, м. Лисичанськ, вул. Гастелло, буд. 28, що підтверджено витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 14 липня 2020 року за № (арк. спр.56-57).

09 вересня 2019 року за вхідним 5459/01-12 на адресу відповідача надійшов лист Головного управління ДПС в Луганській області від 06 вересня 2019 року № 181/9/12-32-33-04 з переліком суб`єктів господарювання погодженим в.о. начальника Головного управління ДПС у Луганській області Височиною О. та першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Луганській області Удовенко І. в якому зокрема зазначено позивача (пункт 2) (арк. ср. 40).

Зі змісту додатку до листа встановлено, що позивач підприємницьку діяльність здійснює з використанням праці 2 осіб без належного оформлення трудових відносин.

На підставі підпункту 3 пункту 5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 «Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю» (в редакції постанови Кабінету міністрів України від 04 грудня 2019 року № 1132), керуючись статтею 12 Конвенції Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованої Законом України № 1985-ІV від 08 вересня 2004 року та статтею 259 Кодексу законів про працю України, за повідомленням від Головного управління ДПС у Луганській області від 06 вересня 2019 року № 181/9/12-32-33-04 винесено наказ від 21 січня 2020 року № 38 «Про проведення інспекційного відвідування фізичної особи підприємця ОСОБА_1 » (арк. спр. 13).

За приписами пункту 1 зазначеного наказу посадовим особам відповідача доручено провести інспекційне відвідування позивача.

Відповідно до пункту 2 наказу інспекційне відвідування здійснити у строк з 22 січня 2020 року по 04 лютого 2020 року.

Пунктом 3 наказу встановлено, що під час проведення заходу перевірити додержання законодавства про працю в частині фактичного допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору.

21 січня 2020 року відповідно до наказу № 38 від 21 січня 2020 посадовим особам відповідача видано направлення №01-17/60 для проведенні інспекційного відвідування позивача з 22 січня 2020 року по 04 лютого 2020 року щодо перевірки додержання вимог законодавства про працю в частині фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (арк. спр. 12).

Матеріалами справи підтверджено, що 23 січня 2020 року посадовими особами відповідача позивачу вручено направлення №01-17/60 від 21 січня 2020 року про проведення інспекційного відвідування, що підтверджується її підписом та не заперечується сторонами справи.

23 січня 2020 року головний державний інспектор Борщ Ю. вручила під підпис позивачу вимогу про надання документів № ЛГ 151/324/НД, якою зобов`язано останню у строк до 08:00 год, 30 січня 2020 року надати документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування, що підтверджується матеріалами справи та підписом позивача та не заперечується сторонами справи (арк. спр. 41-42).

30 січня 2020 року посадовими особами відповідача складено Акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю № ЛГ/151/324/НП (арк. спр. 10-11) в якому зазначено, що 30 січня 2020 року о 13:00 год здійснено спробу проведення інспекційного відвідування, інспекційне відвідування неможливе через створення перешкод у діяльності інспектора праці: ненадання інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування, або невиїзного інспектування.

Листом № 1200-010403-6/1772 від 05 лютого 2020 року Головне управління Пенсійного фонду в Луганській області повідомило відповідача про не подання позивачем звітів щодо сум нарахованих єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (арк. спр. 46).

Відповідно до листа № 01-15/389 від 07 лютого 2020 року «Щодо отримання справи для вирішення питання щодо наявності підстав для накладення штрафу» відповідач повідомив позивача про отримання 07 лютого 2020 року на розгляд справу для вирішення питання щодо наявності підстав для накладення штрафу, (арк. спр. 43).

Згідно з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 350 від 10 лютого 2020 року позивач отримала вказаний лист 17 лютого 2020 року (арк. спр. 43 зв.б.).

Відповідно до постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЛГ151/324/НП/СП-ФС від 11 лютого 2020 року заступник начальника Головного управління Держпраці у Луганській області Рисухін Д.Л. розглянувши справу про накладення штрафу та на підставі акту про неможливість проведення інспекційного відвідування від 30 січня 2020 року № ЛГ151/324/НП вирішив відповідно до абзацу шостого частини другої статті 265 КЗпП України за порушення вимог законодавства про працю, накласти на позивача штраф у розмірі 472300,00 грн (арк. спр. 4).

Згідно з рекомендованим повідомленняю про вручення поштового відправлення від 11 лютого 2020 року представником позивача за довіреністю отримано спірну постанову 25 лютого 2020 року (арк. спр. 44).

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Стаття 68 Конституції України передбачає, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України, законів України.

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з пунктом 1 Положення Про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96 (далі - Положення № 96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Пункт 7 Положення № 96 визначив, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Процедуру проведення Управліннями Держпраці перевірки стану додержання законодавства про працю, визначено Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05 квітня 2007 року № 877-V (далі - Закон № 877-V).

Відповідно до статті 1 Закону № 877-V державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Згідно частини четвертої статті 2 Закону № 877-V заходи контролю здійснюються, в т. ч., органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Дана норма встановлює імперативні вимоги до здійснення заходів Управліннями Держпраці, а саме, вони під час здійснення заходів контролю зобов`язані забезпечити дотримання абсолютно конкретних норм Закону №877-V, натомість, інші статті цього Закону на відповідача не розповсюджуються.

Верховний Суд встановив обов`язок Управління Держпраці дотримуватись цих приписів Закону №877-V при проведенні інспекційного відвідування, виклавши дану позицію в постанові від 22 березня 2018 року в справі № 697/2073/17, яка в силу частини п`ятої статті 242 КАС України підлягає врахуванню при застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Державний нагляд (контроль) здійснюється за принципами: підконтрольності і підзвітності органу державного нагляду (контролю) відповідним органам державної влади; рівності прав і законних інтересів усіх суб`єктів господарювання; гарантування прав та законних інтересів кожного суб`єкта господарювання; здійснення державного нагляду (контролю) лише за наявності підстав та в порядку, визначених законом (стаття 3 Закону №877-V).

Стаття 12 Конвенція Міжнародної організації праці № 81 1947 року "Про інспекцію праці у промисловості й торгівлі" (ратифікована Законом України № 1985-IV від 08 вересня 2004 року) передбачає, що інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право: a) безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції; b) проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; та c) здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема: i) наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; ii) вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги; iii) зобов`язувати вивішувати об`яви, які вимагаються згідно з правовими нормами; iv) вилучати або брати з собою для аналізу зразки матеріалів і речовин, які використовуються або оброблюються, за умови повідомлення роботодавцю або його представнику про те, що матеріали або речовини були вилучені або взяті з цією метою.

У разі інспекційного відвідування інспектори повідомляють про свою присутність роботодавцю або його представнику, якщо тільки вони не вважатимуть, що таке повідомлення може завдати шкоди виконанню їхніх обов`язків.

Нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється з урахуванням вимог статей 259-265 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Статтею 259 КЗпП України визначено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю, зокрема, юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509, визначений механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України.

Абзацом 7 частини другої статті 265 КЗпП України (в редакції чинній на момент вручення направлення на проведення інспекційного відвідування та вимоги про надання документів 23 січня 2020 року) встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі вчинення дій, передбачених абзацом шостим цієї частини, при проведенні перевірки з питань виявлення порушень, зазначених в абзаці другому цієї частини, - у стократному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.

Абзацом 8 частини другої статті 265 КЗпП України (в редакції чинній на момент винесення постанови про накладення штрафу 11 лютого 2020 року) встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі вчинення дій, передбачених абзацом сьомим цієї частини, при проведенні перевірки з питань виявлення порушень, зазначених в абзаці другому цієї частини, - у шістнадцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.

Відповідно до постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЛГ151/324/НП/СП-ФС від 11 лютого 2020 року на підставі абзацу 6 частини другої статті 265 КЗпП України за створення перешкод у проведенні інспекційного відвідування з питань фактичного допуску працівника (ів) до роботи без оформлення трудового договору накладено штраф у розмірі 472300,00 грн.

Відповідно до пункту 1 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 (далі Порядок № 823) цей Порядок визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (зокрема їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування), з урахуванням особливостей, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованою Законом України від 8 вересня 2004 року № 1985-IV, Конвенцією Міжнародної організації праці № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованою Законом України від 8 вересня 2004 року № 1986-IV, та Законом України Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (далі - Закон).

Заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю, крім заходів з питань виявлення неоформлених трудових відносин, здійснюються відповідно до вимог частин четвертої і п`ятої статті 2 Закону.

Пунктом 2 Порядку № 823 передбачено, що заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Пунктом 5 Порядку № 823 визначено, що інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.

Пунктом 10 Порядку № 823 визначено, що Інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно мають право: 1) під час проведення інспекційних відвідувань за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, без попереднього повідомлення о будь-якій годині доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця; 2) ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об`єктом відвідування їх копії або витяги; 3) наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування, іншим особам, що володіють необхідною інформацією, запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення; 4) за наявності ознак кримінального правопорушення та/або створення загрози безпеці інспектора праці залучати працівників правоохоронних органів; 5) на надання робочого місця з можливістю ведення конфіденційної розмови з працівниками щодо предмета інспекційного відвідування; 6) фіксувати проведення інспекційного відвідування засобами аудіо-, фото- та відеотехніки; 7) отримувати від органів державної влади, об`єктів відвідування інформацію та/або документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування.

Згідно з пунктом 11 Порядку № 823 вимога інспектора праці про надання об`єктом відвідування для ознайомлення документів та/або їх копій або витягів з документів, пояснень, доступу до всіх видів приміщень, організації робочого місця, внесена в межах повноважень, є обов`язковою для виконання.

Так, відповідно до пунктів 14 та 15 Порядку № 823 у разі створення об`єктом відвідування перешкод у діяльності інспектора праці (відмова у допуску до проведення відвідування, зокрема ненадання на письмову вимогу інспектора праці інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування; перешкода в реалізації інших прав, передбачених пунктом 10 цього Порядку), відсутності об`єкта відвідування або уповноваженої ним особи за місцезнаходженням (адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших документах, що стали підставою для проведення відвідування), відсутності документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, перевищення строків проведення інспекційного відвідування, визначених пунктом 9 цього Порядку, складається акт про неможливість проведення інспекційного відвідування із зазначенням відповідних підстав, який у разі можливості підписується об`єктом відвідування або іншою уповноваженою ним особою.

Копія акта, зазначеного у пункті 14 цього Порядку, надсилається органам, яким підпорядкований об`єкт відвідування (за наявності), для вжиття заходів з усунення перешкод і забезпечення присутності об`єкта відвідування за своїм місцезнаходженням.

Тобто, копія акту про неможливість проведення інспекційного відвідування направляється до органу, якому підпорядкований об`єкт відвідування за наявності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 затверджено порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (далі - Порядок № 509, в редакцій, чинній на час винесення оскаржуваної постанови № ЛГ151/324/НП/СП-ФС від 11 лютого 2020 року).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи накладаються на підставі акта про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування (абзац 7 пункту 2 Порядку № 509).

За приписами пунктів 3 та 4 Порядку № 509 справа про накладення штрафу (далі - справа) розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку.

Про дату одержання документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкту господарювання та роботодавцю не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу.

За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів з дня складення суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або вручається його представникові, про що на примірнику робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого суб`єкта господарювання або роботодавця чи їх представника. У разі надсилання примірника постанови засобами поштового зв`язку в матеріалах справи робиться відповідна позначка.

У разі відсутності підстав для складення постанови про накладення штрафу уповноважена посадова особа письмово повідомляє про це суб`єкту господарювання чи роботодавцю у строки, визначені абзацом першим пункту 3 цього Порядку.

З аналізу наведених норм Порядку № 509 (в редакції Постанови № 823 від 21 серпня 2019 року), суд дійшов висновку, що розгляд справи здійснюється без участі позивача, у зв`язку з чим посилання позивача про протиправність спірної постанови, яка складено без і участі, суд вважає необґрунтованими.

Посиланням позивача на розповсюдження дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі Закон № 1669-VII) під час інспекційного відвідування, суд вважає необґрунтованими та зазначає.

Поняття «планові та позапланові перевірки» та «інспекційні відвідування та невиїзні інспектування» згідно з приписами чинного законодавства не є тотожними за своєю суттю та врегульовані різними нормативно-правовими актами.

Крім того, слід зазначити, що за визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 877-V - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Згідно з Порядком №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці.

Тобто, перевірки є однією з форм планових та позапланових заходів і інспекційні відвідування також є однією з форм планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

В свою чергу, статтею 3 Закону № 1669-VII введено мораторій саме на таку форму заходів державного нагляду (контролю) як перевірки, а не інспекційні відвідування.

Також суд враховує, що на час проведення перевірки відповідачем були відсутні будь-які нормативно-правові акти, які б обмежували повноваження інспекторів праці органів Держпраці, виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад, покладені на них Порядком № 295, та встановлювали мораторій на проведення інспекційних відвідувань.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №1340/5964/18, від 24 грудня 2019 року у справі №360/403/19.

Крім того системний аналіз наведених вище положень дає підстави дійти висновку, що інспекційне відвідування є формою державного нагляду за додержанням законодавства про працю, яке відноситься до повноважень відповідача. За результатами інспекційного відвідування складається акт і в разі виявлення порушень - виноситься припис. Якщо під час інспекційного відвідування встановлено факти використання праці неоформлених працівників, то вживаються заходи щодо притягнення об`єкта відвідування до відповідальності незалежно від усунення виявлених порушень.

Твердження позивача, що спірна постанова є незаконною, оскільки не відповідає приписам частини другої статті 265 КЗпП України із зазначенням невірної кваліфікації правопорушення, суд зазначає.

Визначення відповідачем невірної кваліфікації порушення, тобто відповідачем не вірно вказано абзац правової норми, яку порушила позивач, є порушенням, і не може бути окремою підставою для скасування постанови про накладення штрафу на позивача.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі №360/403/19.

Посилання позивача про протиправність наказу про проведення інспекційного відвідування, суд вважає безпідставним, оскільки наказ, яким призначено проведення інспекційного відвідування ФОП Копанєвої О.А., отриманий позивачем, в судовому порядку не оскаржений, позивачем не надано суду доказів його оскарження та визнання протиправним (незаконним).

Оцінюючи обґрунтованість розміру санкцій, застосованих до позивача за наслідком розгляду матеріалів інспекційного відвідування, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, зобов`язаний використовувати надані повноваження з метою, з якою це повноваження надано, діяти з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване рішення, дія.

Водночас, згідно з частиною другою статті 17 Конвенції Міжнародної організації праці № 81 (1947 року) про інспекцію праці у промисловості і торгівлі (далі - Конвенція № 81), ратифікованою Законом України «Про ратифікацію Конвенції міжнародної організації праці № 81 (1947 року) про інспекцію праці у промисловості і торгівлі» від 08 вересня 2014 року № 1985-ІV інспектори праці можуть на свій розсуд вирішити питання щодо того, чи слід робити попередження або давати пораду замість того, щоб порушувати або рекомендувати порушити переслідування.

Частина перша статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлює, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини другої статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» у разі розбіжності правил міжнародного договору України з правилами внутрішнього законодавства України слід застосовувати правила міжнародного договору.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем допущено порушення передбачене абзацом 8 частини другої статті 265 КЗпП України (в редакції чинній на момент винесення постанови про накладення штрафу 11 лютого 2020 року), а саме вчинення дій, передбачених абзацом сьомим цієї частини, при проведенні перевірки з питань виявлення порушень, зазначених в абзаці другому цієї частини, - у шістнадцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-7/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативноправового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в статті 7 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

З урахуванням наведених норм, суд вважає, що відповідачем безпідставно застосовано до позивача штраф в стократному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, оскільки на момент винесення спірної постанови діяла норма, яка передбачала штраф у шістнадцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 КАС України та частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з п. 53 Рішення ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26 вересня 2014 року, першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар.

Легітимною метою вважається національна та громадська безпека, запобігання злочинам або заворушенням, забезпечення економічного добробуту, захист здоров`я і моралі, прав і свобод інших осіб, захист репутації, запобігання розголошення конфіденційної інформації, підтримка авторитету та безсторонності суду, контроль за користуванням майном відповідно до суспільних інтересів, забезпечення сплати податків, чи інших зборів або штрафів.

Згідно з п.47,49 Рішення ЄСПЛ у справі «Україна-Тюмень» проти України» (Ukraine-Tyumen v. Ukraine) від 22 листопада 2007 року, заява 22603/02, стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: «перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.... Ці норми не є окремими, а є пов`язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі.

Згідно із п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010 року, тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів.

Однак, суд, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду.

Суд вважає, що визначений відповідачем розмір штрафу не відповідає критерію пропорційності та розміру визначеного КЗпП України і відносно легітимної мети держави, що покладає на позивача очевидно надмірний тягар.

Згідно з пунктами 3, 6, 8 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність застосування до позивача штрафних санкцій у розмірі ста мінімальних заробітних плат, встановленої законом на момент виявлення порушення (472300,00 грн), та визнання в цій частині постанови про накладення штрафу № ЛГ151/324/НП/СП-ФС від 11 лютого 2020 року протиправною.

Разом з цим, суд зазначає, що наведені позивачем доводи не спростовують факту вчинення останньою порушення та необхідності застосування до неї штрафу у шістнадцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, тобто в розмірі 75568,00 грн.

Отже оскаржувана постанова підлягає скасуванню частково на суму 396732,00 грн, оскільки відповідач правомірно дійшов висновку про наявність підстав для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за порушення, передбачене абзацом 8 частини другої статті 265 КЗпП України (в редакції чинній на момент винесення постанови про накладення штрафу 11 лютого 2020 року), а саме вчинення дій, передбачених абзацом сьомим цієї частини, при проведенні перевірки з питань виявлення порушень, зазначених в абзаці другому цієї частини.

При цьому відповідачем невірно визначено санкцію за вказане правопорушення, а саме застосовано відповідальність, яка діяла на момент скоєння правопорушення, у той час як на час прийняття оскаржуваного рішення відповідальність було пом`якшено, а тому застосуванню підлягає санкція, передбачена на дату винесення постанови про накладення штрафу.

Згідно з статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (частина перша статті 77 КАС України).

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи питання розподілу судового збору суд враховує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За подачу позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 4723,00 грн, що підтверджено квитанцією № 0.0..1 від 09 квітня 2020 року (арк. спр. 19).

Суд, за наслідком розгляду даної справи прийшов до висновку про необхідність скасування спірної постанови в частині застосування до позивача штрафу в сумі 396732,00 грн (472300,00 грн 75568,00 грн), що становить 84 відсотки від загального розміру майнової вимоги.

З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Луганській області судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 3967,32 грн (84% від 4723,00 грн).

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головне управління Держпраці у Луганській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЛГ151/324/НП/СП-ФС від 11 лютого 2020 року в частині накладення на фізичну особу підприємця ОСОБА_1 штрафу в розмірі 396732,00 грн (триста дев`яносто шість тисяч сімсот тридцять дві гривні).

В іншій частині відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з Головного управління Держпраці у Луганській області (93100, Луганська область, м. Лисичанськ, вул. Малиновського, буд. 1А, ідентифікаційний код 39801404) на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 3967,32 грн (три тисячі дев`ятсот шістдесят сім грн 32 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Суддя Т.В. Смішлива