Справа № 826/8767/17
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2020-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8767/17 Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Земляної Г.В., Файдюка В.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянки Ірану ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом громадянки Ірану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

Громадянка Ірану ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 22.06.2017р № 261-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та про зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання громадянки Ірану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник позивача до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Представник відповідача та третьої особи заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просили відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка Ісламської Республіки Іран, народилася в м. Кередж, одружена, за національністю - турчанка, за віросповіданням - християнка та має малолітню дитину.

При цьому, позивачка є наверненою християнкою, первісно сповідувала іслам.

Згідно відомостей анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачка 01.09.2011р залишила країну постійного проживання та цього ж дня літаком прибула до України, надавши паспорт громадянки Ісламської Республіки Іран № НОМЕР_1 та свідоцтво про народження від 27.06.1985 НОМЕР_3.

У 2015р позивач звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою - анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебувала нелегально.

Рішенням Державної міграційної служби України від 29.07.2016р №397-16 їй відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що направлено повідомлення від 16.08.2016р №191.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач у серпні 2016 року звернулася до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.01.2017 р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.03.2017 р. (справа №826/13528/16) вказане рішення було визнано протиправним та скасовано. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 .

Головне управління ДМС у м. Києві переглянуло заяву-анкету позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 22.06.2017р № 261-17, громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав відсутності умов, про що направлено повідомлення від 03.07.2017р №168.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернулася до суду.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (надалі - Закон) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою і другою статті 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною п`ятою статті 5 Закону передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин", а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Як вбачається з висновку Головного управління ДМС в м. Києві про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.06.2017р, на підставі вивчення і аналізу матеріалів особової справи встановлено наступне. Аналізуючи інформацію повідомлену заявником про наявність загрози через релігійні переконання, що у майбутньому призведе до смертної кари та інформацію розміщену у відкритих інформаційних інтернет-джерелах, стає очевидно, що заявник надає непереконливу та неправдиву інформацію з приводу наявності такої загрози, оскільки згідно із законодавством Ісламської Республіки Іран уряд вказаної країни повинен ставитися до осіб, які не сповідають іслам із добротою та справедливістю, якщо такі особи не виступають проти ісламу.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є ключовим у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від біженця, так незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів МЗС тощо.

Ситуація по країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

У своєму звіті Amnesty International у червні 2019 року під назвою "Іран: Невдача на всіх фронтах" (Посилання: https://www.ecoi.net/en/file/local/2020289/Iran_-_Background_-_CPIN_-_v6.0_-_Nov_2019_-_EXT.pdf) зазначила наступне: "Свобода віросповідання та віри продовжує систематично порушуватися. Влада нав`язує людям усіх віросповідань, а також атеїстам, кодекси поведінки, що кореняться в суворій інтерпретації Шиїтського ісламу. Право на зміну або відмову від релігійних переконань продовжує порушуватися, тому що люди, які переходять з ісламу або сповідують атеїзм, ризикують довільним затриманням, катуваннями та смертною карою.

Державний департамент США у річній доповіді про свободу релігії по країні Іран від 21 липня 2019 року (Посилання: https://www.state.gov/reports/2018-report-on-international-religious-freedom/iran/) зазначив, що різні ЗМІ повідомляли, що 25 червня влада звільнила ОСОБА_3 , християнина, також відомого як ОСОБА_4 , із в`язниці після слухання в Революційному суді в Бабольсарі, в якому головуючий суддя відхилив звинувачення проти нього. 10 квітня влада заарештувала ОСОБА_3 за звинуваченням у "поширенні пропаганди проти установи", а згодом перевезла його до в`язниці ОСОБА_6 у провінції ОСОБА_7 . За даними CSW, ОСОБА_3 був членом Церкви Ірану і перейшов у християнство більше 20 років тому.

Християни, особливо євангельські та навернені з ісламу, продовжували зазнавати непропорційний рівень арештів і затримань, а також високий рівень цькування та нагляду, згідно з повідомленнями християнських НУО. Численні християни залишалися у в`язниці в кінці року за звинуваченням, пов`язаним з їх релігійними віруваннями. Як повідомляється, в`язничні органи продовжували утримувати медичну допомогу ув`язнених, включаючи деяких християн, згідно з даними правозахисних груп. За даними правозахисних громадських організацій, уряд також продовжував застосовувати заборону прозелітизації (навернення).

За інформацією ОСОБА_8 , Революційний суд Бушеру 20 червня засудив християн-конвертів ОСОБА_9 та 11 інших християн до одного року ув`язнення за звинуваченням у "пропагандистській" діяльності проти уряду та просуванні "сіоністського християнства" через домашні збори, євангелізацію та прозелітизацію. В квітні 2016 року влада спочатку заарештувала 12 християн у Бушері. CWWM повідомила, що 2 березня влада заарештувала 20 християн у майстерні біля міста Карадж, після того, як силовики здійснили обстріли в приміщенні. Один із затриманих повідомив, що його та інших тримають у в`язниці Евіна , очікуючи офіційних звинувачень. Він повідомляє, що його допитувачі зосереджувались на заходах, пов`язаних з його християнською вірою.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у березні 2015 року пройшла процедуру хрещення у церкві «Храм Спасіння», про що їй видано свідоцтво про хрещення від 02.03.2015 №409.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 10.08.2015 позивач пояснила мотиви зміни своєї релігії на Християнство (баптизм) та в силу своєї обізнаності повідомила порядок проведення процедури хрещення, назвала основні християнські свята, церковні книги, які читає та зазначила, що ходить до церкви кожну неділю, розповіла як вона молиться, тощо.

Також, з протоколу співбесіди від 10.08.2015 вбачається, що основною причиною зміни віри слугувало народження дитини. Вказане, мотивоване тим, що позивачка майже 10 років не могла завагітніти і тільки після того, як почала молитися Ісусу завагітніла.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивачки та її чоловіка ОСОБА_10 в Україні народилася дитина ОСОБА_11 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

Окрім того, дані, що підтверджують і доповнюють вищенаведену інформацію, містяться в постанові Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.01.2017 р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.03.2017 р. (справа №826/13528/16), де зазначено, що згідно звітів міжнародних правозахисних та урядових організацій, які містяться у відкритому доступі та в матеріалах справи, християни, які є наверненими з мусульманського походження, перебувають під постійною загрозою з боку державних органів Ірану, оскільки такі новонавернені вважаються віровідступниками.

Таким чином, судова колегія апеляційного суду вважає доведеними та обґрунтованими побоювання заявника стати жертвою переслідування у країні походження за релігійною ознакою.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не є втручанням у дискреційні повноваження.

Відповідно до пункту 4 та 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі "Олссон проти Швеції" від 24.03.1988) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому, судом враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту), згідно якої під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи доведеність позивачем наявності підстав побоюватись переслідувань з боку уряду Ірану за релігійною ознакою, суд апеляційної інстанції має всі підстави не погодитись з правовою позицією суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки зазначена правова позиція не ґрунтується на належних доказах та законі.

У досліджуваній ситуації судова колегія вбачає наявність всіх ознак, необхідних для позитивного вирішення питання про надання заявнику статусу біженця, у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Водночас, позивач не підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", адже має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань саме за релігійною ознакою, а не через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

За наведеного, позовні вимоги в частині зобов`язання Державної міграційної служби України визнати громадянку Ірану ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до вимог ст.317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу громадянки Ірану ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року - скасувати.

Адміністративний позов громадянки Ірану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22.06.2017р № 261-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянки Ірану ОСОБА_1 (уродженку м. Кередж, Іран , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) біженцем, відповідно до вимог чинного законодавства.

В решті позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя Г.В.Земляна

суддя В.В.Файдюк