Справа № 420/6052/19
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2020-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
О К Р Е М А Д У М К А
судді П`ятого апеляційного адміністративного суду Бойка А.В.
17 червня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/6052/19
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС в Одеській області, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати наказ ДФС від 24 березня 2015 року №101-о (із змінами і доповненнями) про звільнення ОСОБА_1 ; поновити його на посаді старшого слідчого Слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС в Одеській області; стягнути кошти за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням із посади.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права.

За наслідками апеляційного перегляду даної справи, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.06.2020 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року скасовано, позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу залишено без розгляду.

Користуючись правом, наданим ст. 34 КАС України, вважаю за необхідне викласти окрему думку.

Так, судами першої та апеляційної інстанцій в ході розгляду справи встановлено, що наказом від 12 вересня 2014 року №364-о ОСОБА_1 був призначений на посаду старшого слідчого четвертого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань ГУ Міндоходів в Одеській області, без права ознайомлення з матеріальними носіями секретної інформації до надання допуску до державної таємниці.

Наказом ДФС №10-о від 29 жовтня 2014 року, у зв`язку з реорганізацією ГУ Міндоходів в Одеській області, ОСОБА_1 , який перебував у розпорядженні ДФС, був призначений на посаду старшого слідчого четвертого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань ДФС в Одеській області без права ознайомлення з матеріальними носіями секретної інформації до надання допуску до державної таємниці.

17 березня 2015 року до ДФС надійшов лист Управління СБУ в Одеській області від 16 березня 2015 року №65/11/922 ДСК, відповідно до якого ОСОБА_1 було відмовлено в наданні допуску до державної таємниці як старшому слідчому СУ ФР ГУ ДФС в Одеській області, у зв`язку з чим начальником СУ ФР ГУ ДФС в Одеській області Яшиною Г.Ю. на ім`я в.о. начальника ДФС направлено подання щодо звільнення з органів податкової міліції старшого слідчого СУ ФР ГУ ДФС в Одеській області Шуляка Р.В. за п.«д» ст.64 Положення №114.

Наказом ДФС від 24 березня 2015 року №101-о старшого слідчого контрольно-методичного відділу кримінальних розслідувань СУ фінансових розслідувань ДФС Шуляка Р.В. звільнено у запас ЗСУ за ст.64 п. «д» (через службову невідповідальність ) з 25 березня 2015 року.

Наказом ДФС від 23 квітня 2015 року №143-о були внесені зміни в наказ від 24 березня 2015 року №101-о у зв`язку з помилковістю визначення в назві підстави звільнення та наказ викладено у новій редакції, згідно якої старшого слідчого контрольно-методичного відділу кримінальних розслідувань СУ; фінансових розслідувань ГУ ДФС в Одеській області Шуляка Р.В. звільнено у запас ЗСУ за ст.64 п. «д» (через службову невідповідність) з 25 березня 2015 року.

Наказом ДФС від 19.05.2015 року №204-о були внесені зміни в наказ від 24 березня 2015 року №101-о та його викладено у новій редакції, згідно якої старшого слідчого контрольно-методичного відділу кримінальних розслідувань СУ фінансових розслідувань ДФС Шуляка Р ОСОБА_2 звільнено у запас ЗСУ за ст.64 п. «д» (через службову невідповідність) з 11.05.2015 року.

В ході розгляду справи було встановлено, що позивач ще у 2015 році звертався до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області (далі ГУ ДФС), в якому просив: - визнати протиправним та скасувати наказ №101-о від 24.03.2015 року про звільнення його з посади старшого слідчого контрольно-методичного відділу слідчого управління розслідувань ГУ ДФС в Одеській області у запас Збройних сил України за ст.64 п. «д» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України; поновити його на посаді; стягнути з відповідача на його користь кошти за вимушений прогул.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.07.2015 року, залишеною без змін Одеським апеляційним адміністративним судом від 10.11.2015 року, у справі № 815/1918/15 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Звертаючись з позовом у даній справі позивач оскаржує той же наказ, який був предметом дослідження у справі № 815/1918/15.

В обґрунтування поданого позову позивач посилався на те, що висновки, покладені в основу прийнятого наказу, ґрунтувались на відмові Управління СБУ в Одеській області щодо допуску позивача до державної таємниці. Позивач зазначив, що 12.09.2019 року він ознайомився з висновком судово-почеркознавчої експертизи №19-863 від 12 серпня 2019 року, складеним судовим експертом в межах кримінального провадження №0000162, яким встановлено підроблення підпису позивача на документах, що стали підставою для відмови у наданні допуску до державної таємниці та в подальшому звільненню з посади. З огляду на незаконність висновку СБУ про не допуск позивача до державної таємниці позивач вважає, що відсутні і підстави для його звільнення.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частина перша статті 5 КАС України передбачає право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

З огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві національне законодавство має забезпечувати достатній рівень доступу до суду в аспекті права на суд. Для того, щоби право на доступ до суду було ефективним, особа має мати зрозумілу та реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) від 4 грудня 1995 року, заява № 23805/94, § 36).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» (Peretyaka And Sheremetyev v. Ukraine) від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 33).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Процесуальний кодекс установлює обмеження щодо відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

У справі «Устименко проти України» Європейський суд з прав людини вказував на те, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х).

В даному випадку матеріалами справи підтверджено, що остаточне рішення відносно вимог позивача про скасування наказу про його звільнення було прийнято судами ще у 2015 році. Однак, незважаючи на це позивач у 2019 році повторно звертається до суду з аналогічним позовом про скасування наказу ДФС від 24 березня 2015 року №101-о, обґрунтовуючи своє звернення протиправністю прийнятого наказу та незаконністю звільнення.

Вважаю, що таке звернення позивача порушує принцип остаточності судового рішення, незважаючи на те, що формально позивачем вказано в якості підстави подачі позову обставини, які не зазначались ним при зверненні до суду у 2015 році. Однак, вказані обставини не можуть зумовлювати необмежену кількість звернень особи до суду з позовами предметом, яких є одне і те саме рішення суб`єкта владних повноважень.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.07.2015 року у справі № 815/1918/15 було вирішено позовні вимоги ОСОБА_1 по суті, надано правову оцінку правомірності наказу ДФС від 24 березня 2015 року та підставам його прийняття.

Таким чином, у спорі між тими самими сторонами вже є рішення суду, яке набрало законної сили, предметом якого, як і у даній справі, був наказ ДФС від 24 березня 2015 року про звільнення позивача зі служби.

Вважаю, що єдиним легитимним способом перегляду остаточного рішення у справі може бути лише перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Саме у такому разі повноваження судових органів стосовно перегляду реалізовуються не для здійснення нового судового розгляду, а для виправлення судових помилок та недоліків судочинства.

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним.

Європейський суд з прав людини вказував на те, що така процедура перегляду сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ від 18.11.2004 у справі «Pravednaya v. Russia», пп.27, 28).

Викладені ОСОБА_1 у позовній заяві обставини мають ознаки нововиявлених, а тому вважаю, що позивач мав право саме на звернення до суду із заявою про перегляд рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.07.2015 року у справі № 815/1918/15 за нововиявленими обставинами, однак не з новим аналогічним позовом.

При цьому, саме такий процесуальний механізм надав б позивачу можливість скористатися юридичним засобом захисту порушених прав.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 328 КАС України, суд закриває провадження у справі у разі, якщо якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

З огляду на викладене вище, вважаю, що у даному випадку наявні підстави саме для закриття провадження у справі.

Суддя: А.В. Бойко