Справа № 400/3296/19
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2020-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/3296/19
Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

за участі секретаря Скоріної Т. С.

представника апелянта Прокопчук А. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (правонаступник Військової частини НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.22-23), просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2019 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2019 років, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 152 834,77 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що, станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу, відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладених у рішенні від 16 травня 2019 року по зразковій справі №620/4218/18, яке набрало законної сили, вважає, що норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Також позивач вважає, що його право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачене статтею 117 КЗпП України, оскільки з ним не проведений остаточний розрахунок при звільненні, а саме: не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки (14 календарних днів на рік) як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язав Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вказану грошову компенсацію.

В іншій частині позову відмовив.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на відповідача покладається обов`язок сплатити компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, незважаючи на те, що надання такої відпустки в особливий період припиняється.

Водночас суд вважав необхідним відмовити в задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації, оскільки така виплата є спірною у даній справі, а тому, відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України, позивач не має права на виплату середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в частині відмови в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати у вказаній частині та ухвалити нове рішення про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує, що спірні правовідносини виникли не з причин спору про розмір грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, а з підстав невиплати такої компенсації з вини відповідача, оскільки обов`язок виплати такої компенсації передбачений законодавством та виникає в момент звільнення з військової служби.

Відповідач, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, зазначає про те, що норми законодавства про працю не поширюються на військовослужбовців, адже відсутнє законодавче підґрунтя для ототожнення та застосування вимог трудового законодавства до законодавства про проходження військової служби. Тому, на думку відповідача, встановлена приписами статей 116, 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні до таких правовідносин не застосовується.

Також відповідач зазначає, що даний позов мотивований рішенням Верховного Суду від 16 травня 2019 року по зразковій справі №620/4218/18. Однак, на час звільнення позивача зі служби, командування військової частини розуміло законодавство таким чином, що компенсація за невикористану додаткову відпустку не виплачується, а тому здійснили виплати, які, на їх думку, були передбачені при звільненні.

Суд апеляційної інстанції, за клопотанням відповідача, на стадії апеляційного провадження провів заміну Військової частини НОМЕР_2 в апеляційному провадженні, а саме: замінив на Військову частину НОМЕР_1 .

Представник апелянта в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримала доводи викладені в апеляції та просила її задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, належним чином сповіщений про дату, час та місце судового розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, які не оспорюються та визнаються сторонами.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 03.06.2015 року.

Наказом Командувача Сил спеціальних операцій Збройних Сил України від 10 січня 2019 року № 1 позивача звільнено у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я ) частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та направлено для зарахування на військовий облік до Малиновського РВК м. Одеса.

22.01.2019 року, відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 за №18 від 22.01.2019 року, позивача виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.

Проводячи повний розрахунок при звільненні позивача з військової служби, військовою частиною НОМЕР_2 не виплачена компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 2015-2019 років.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 у вересні 2019 року звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 03 червня 2015 року по 22 січня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Відповідач листом №633/2777 від 17.09.2019 року відмовив в такій виплаті посилаючись на те, що, відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті (в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію), інших видів відпусток, зокрема, додаткової, припиняється. Тому, на думку відповідача, ОСОБА_1 не має права і на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апеляційна скарга подана в частині відмови у стягненні середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 152 834,77 грн., суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що трудове законодавство у питаннях, що не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на військовослужбовців.

На користь такого висновку свідчить наступне.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ та поліції, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці.

Разом з тим, спеціальним законодавством не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Отже, безперечним є висновок, що трудове законодавство у питаннях, які не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на військовослужбовців, тому доводи відповідача про зворотне, не приймаються до уваги.

Водночас, досліджуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає помилковою позицію суду першої інстанції, що позивач, відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України, не має права на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації, оскільки, така виплата є спірною у даній справі.

Так, висновок суду першої інстанції з даного питання полягає у такому.

Право позивача на отримання компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за 2015-2019 роки є предметом даного судового спору. Тому, з огляду на положення ч.2 ст.117 КЗпП України, суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для задоволення позову в частині зобов`язання суб`єкта владних повноважень виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку, оскільки суми компенсації є спірними, а позовна вимога в цій частині є передчасною.

Дійсно існувала така практика Верховного Суду щодо неможливості стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати, зокрема, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки при звільненні.

Такої позиції дотримувався і суд апеляційної інстанції.

Проте, 26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову (справа №821/1083/17), висновки якої полягають у наступному.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Отже, аналізуючи вказані положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Враховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що судом першої інстанції встановлено право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, колегія суддів вважає, що Військова частина НОМЕР_1 повинна нести відповідальність, встановлену ч.1 ст.117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації по день фактичного розрахунку.

Між тим, позивачем у позові заявлено до стягнення середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 152 834,77 грн., заявлений ним період затримки становить з 23 січня 2019 року (наступний день після виключення позивача зі списків особового складу та усіх видів забезпечення) по 31 жовтня 2019 року (місяць в якому позивач звернувся до суду з даним позовом).

Суд апеляційної інстанції встановив, що така сума складається з такого.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок №100).

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, згідно довідки про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 року по 22.01.2019 року №343 від 18.03.2019 року (а.с.11) за останні повні два календарні місяці перед звільненням листопад-грудень 2018 року позивачу нараховано по 16 629,77 грн. за кожен місяць. Протягом цих двох місяців було 42 робочих дні. Виходячи з цього, середньоденний заробіток становить 791,89 грн. (16 629,77 + 16 629,77 = 33 259,54 / 42 = 791,89).

Позивач заявив період затримки з 23 січня 2019 року по 31 жовтня 2019 року. У цей період було 193 робочих дні, а тому, середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки становить 152 834,77 грн. (193 х 791,89 = 152 834,77).

Однак, у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду йде мова про те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (постанова від 20.05.2020 року, справа №816/1640/17).

Ураховуючи викладену позицію, колегія суддів дослідила розрахунок коштів щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки (а.с.140).

Відповідно до цього розрахунку до виплати належить 38 802,80 грн. грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, що вчетверо є меншим ніж сума стягнення середнього заробітку за несвоєчасну виплату такої компенсації (152 834,77 грн.).

Суд апеляційної інстанції, для визначення суми, яку належить стягнути як середній заробіток за несвоєчасну виплату грошової компенсації при звільненні враховує тривалість строку між звільненням позивача з військової служби і, відповідно, непроведенням з ним повного розрахунку (січень 2019 року), та зверненням до суду з даним позовом (жовтень 2019 року), що становить вісім місяців, співмірність ймовірного розміру майнових втрат пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що сума стягнення середнього заробітку за несвоєчасну виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки має становити 20 000 грн.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 152 834,77 грн. належить скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Також колегія суддів бажає зазначити, що в другому абзаці резолютивної частини рішення суду першої інстанції, останній помилково визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 , оскільки відповідачем у справі є Військова частина НОМЕР_1 (правонаступник Військової частини НОМЕР_2 ).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас п.2 ч.5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України до справ незначної складності відносяться справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, відсутні підстави для касаційного оскарження даного рішення.

Керуючись статтями 195, 308, 310, 317, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (правонаступник Військової частини НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії скасувати в частині відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 152 834,77 грн.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 152 834,77 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код за ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн.

У задоволенні позовної вимоги в частині стягнення середнього заробітку в сумі 132 834,77 грн. відмовити.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки (14 календарних днів на рік) як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язання нарахувати і виплатити таку грошову компенсацію залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Л. В. Стас

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 09.07.2020 року.