Справа № 580/1471/20
Суддя: В.В. Гаращенко
Дата ухвалення: 2020-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року справа № 580/1471/20

м. Черкаси

Суддя Черкаського окружного адміністративного суду Гаращенко В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, в якому просить:

- визнати рішення відповідача викладене в листі від 05.03.2020, стосовно відмови у призначенні та виплаті пенсії позивачці на її банківський рахунок - протиправним, скасувати його та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком, з дати першого звернення за призначенням пенсії - 27.02.2020, на вказаний нею банківський рахунок, у розмірі відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що ОСОБА_1 є громадянкою України, мешкала в м. Черкасах, є особою похилого віку, з 17.10.1993 виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. На звернення представника позивача щодо призначення пенсії, відповідач відмовив з підстав відсутності відповідної міждержавної угоди між Україною та Ізраїлем, у зв`язку з чим позивач вважає, що відповідачем порушено її конституційні права як громадянина України на отримання пенсії.

Представник позивача стверджує, що при зверненні до відповідача з особистою заявою про призначення пенсії надано копію посвідчення особи № 311728083, видане 12.06.1997 органом МВС в м. Хайфа (Ізраїль) та його оригінал для огляду та засвідчення копії, даний факт підтверджено вхідним штампом відповідача, який поставлений після огляду та прийняття документів.

Посвідчення містить інформацію про особу позивача, місце її проживання та вік, як того вимагає вищевказаний п. 2.9 Порядку 22-1. Крім того, позивачем долучено до матеріалів справи паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який дійсний до 14.08.2017.

27.02.2020 до відповідача представником разом з особистою заявою про призначення пенсії подані всі необхідні оригінали документів, що були надані відповідачу для огляду та засвідчення копій, що підтверджується штампом відповідача.

Крім того, всі надані документи засвідчені нотаріусом в Державі Ізраїль, підпис та повноваження якого у свою чергу підтверджена печаткою апостиль, відповідно до Гаазької конвенції, до якої Україна приєдналася 23.12.2003.

На підставі наведеного представник позивача вважає, що відповідачем з формальних та необґрунтованих підстав відмовлено у призначенні пенсії.

Відповідачем подано відзив на позов в якому останній позовні вимоги не визнав, та просив в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю, аргументуючи свою позицію тим, що з 1997 року позивач постійно проживає в Ізраїлі, а тому їй не може бути призначено пенсію, оскільки відсутня міжнародна угода між Україною та Ізраїлем щодо виплати пенсій пенсіонерам, які постійно проживають за кордоном.

Для призначення пенсії ОСОБА_1 надала заяву з оригіналом апостилю, довіреність з оригіналом апостилю, картку платника податків, заяву про виплату пенсії через банк, а також копію посвідчення особи від 12.06.1997, видане Міністерством внутрішніх справ в м. Хайфа держави Ізраїль, з копією апостилю та не завірену належним чином копію трудової книжки.

Відповідач вважає, що належні документи, що засвідчують особу, не надано, оскільки посвідчення особи держави Ізраїль не посвідчує особу на території України. Також не надано оригінали документів про вік і стаж ОСОБА_1 .

Також відповідач звернув увагу, що компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати можлива лише за умови невиплати доходів, які нараховані, однак позивачу пенсія не нараховувалась та не виплачувалась, тому відсутні підстави для виплати вказаної компенсації.

Наведене на думку відповідача є підставою для відмови в задоволенні позову повністю.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до такого висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно закордонного паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 є громадянкою України та з 1993 року виїхала на постійне проживання до Ізраїлю де перебуває з 07.08.2007 на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. Відомостей про припинення ОСОБА_1 громадянства України відповідачем не надано.

Перед виїздом до Ізраїлю позивач мешкала за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом №6743 від 10.12.2019 представник позивача Маламед Вадим звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, в якій вказав, що 27.02.2020 уповноважений представник Данченко В.Я. звернувся до управління та надав оригінал апостильованої особистої заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії, довіреність представників (оригінал); посвідчення особи; ІПН (оригінал ); трудову книжку (оригінал для ознайомлення та копія); оригінал заяви з реквізитами банку. В листі висловлено прохання призначити пенсію ОСОБА_1 відповідно до поданої нею заяви та про прийняте рішення сповістити у десятиденний термін.

Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області листом №2300-0301-7/8172 від 05.03.2020 повідомило Маламеда Вадима , що для призначення пенсії ОСОБА_1 подала до Пенсійного фонду України заяву про призначення пенсії з оригіналом апостилю, довіреність з оригіналом апостилю, картку платника податків, заяву про виплату пенсії через банк, а також копію посвідчення особи від 12.06.1997, видане Міністерством внутрішніх справ в м. Хайфа держави Ізраїль, з копією апостилю та копію трудової книжки.

Належні документи, які засвідчують особу, не надано, оскільки посвідчення особи держави Ізраїль не посвідчує особу на території України. Також не надано оригінали документів про вік і стаж ОСОБА_1 .

Також зазначено, що пересилання заяви щодо виплати пенсії пенсіонером або уповноваженою ним особою Порядком №1596 не передбачено, тому повернуто заяву про виплату пенсії ОСОБА_1 .

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що згідно ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Згідно зі ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Отже, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З наведеного слідує висновок, що з 7 жовтня 2009 року пенсія громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон виплачується на загальних підставах, незалежно від наявності відповідного міжнародного договору між Україною та державою, в якій проживає пенсіонер.

Більш того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

В свою чергу, Верховний Суд України у своїй постанові від 6 жовтня 2015 року у справі № 21-2419а15 зазначив, що з дня набрання чинності рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 управління ПФУ має здійснювати виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058) жінки, які народилися до 30.09.1956, мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 55 років за наявності страхового стажу не менше 15 років.

Тобто, позивач, як жінка, яка народилася до 30.09.1956, має право на звернення за отриманням пенсії за віком згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за наявності страхового стажу не менше 15 років.

Згідно з пунктом 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 31.07.2014 за №895/25672 (далі - Порядок №22-1), заява про призначення пенсії непрацюючим особам подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу Пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації).

Суд звертає увагу, що відповідач не заперечує належне звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії, однак стверджує про подання неналежного документу, що посвідчує особу.

Відповідно до п. 2.9 Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Як свідчать матеріали справи при зверненні до відповідача із заявою про призначення пенсії надано копію посвідчення особи № 311728083, видане 12.06.1997 органом МВС в м. Хайфа (Ізраїль) із фотокарткою та апостильований переклад на українську мову вказаного посвідчення.

Крім того, надано картку платника податків, яка видана головним управлінням ДФС у Запорізькій області, де вказано реєстраційний номер облікової картки платника податків та дату народження ОСОБА_1 .

Отже, відповідачу надані документи, які дають змогу встановити особу пенсіонера, місце її проживання та вік, як того вимагають норми Порядку №22-1.

Твердження відповідача про необхідність надання документів, виключний перелік яких визначено нормами Закону України «Про єдиний демографічний реєстр» суд оцінює критично, оскільки норми вказаного закону не є спеціальними та не регулюють питання призначення пенсійних виплат.

Більш того, якщо відповідач має сумніви у належності ОСОБА_1 до громадянства України, то він не позбавлений можливості направити відповідний запит до відповідного підрозділу Державної міграційної служби України для з`ясування даних обставин.

Щодо твердження відповідача про ненадання оригіналу трудової книжки, суд звертає увагу, що за твердженням представника позивача він особисто 27.02.2020 прибув до відповідача, надав оригінал трудової книжки ОСОБА_1 для ознайомлення та її копію, а також заяви з реквізитами банківської установи для зарахування пенсійних виплат.

Суд критично оцінює твердження відповідача про ненадання вказаних документів, оскільки ним не заперечується особисте звернення уповноваженого представника за призначенням пенсії.

Отже, відповідач мав розглянути подані документи та прийняти за результатами їх розгляду рішення, однак останній не вчинив дій, які передбачені законом, чим допустив протиправну бездіяльність, тому суд для повного захисту прав позивача керуючись нормами ч. 2 ст. 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати неправомірною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення чи відмову в призначенні пенсії.

Щодо позовної вимоги позивача щодо призначення і виплати пенсії, проведення індексації пенсійного забезпечення позивача та компенсації втрати частини доходів, суд вважає, що така вимога є передчасною та задоволенню не підлягає, оскільки умови призначення пенсії за віком визначені статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», проте, лист відповідача №2300-0301-7/8172 від 05.03.2020 не містить висновків щодо наявності чи відсутності у позивача необхідного стажу роботи для призначення пенсії за віком, не містить висновків щодо відсутності підстав призначення пенсії та визначення її розміру, тощо, у зв`язку чим, враховуючи положення статті 11 КАС України, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд дійшов висновку, що для належного захисту прав позивача необхідно зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії та прийняти рішення про призначення чи відмову в призначенні пенсії з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині судового рішення.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм матеріального та процесуального права у питанні про призначення пенсії особі, яка виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, викладена в постанові Верховного Суду у справі №127/2126/17 від 12 березня 2019 року

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачені позивачем судові витрати слід частково стягнути пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 420 грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 72, 76, 90, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення чи відмову в призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії та прийняти рішення про призначення чи відмову в призначенні пенсії з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині судового рішення.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (м. Черкаси, вул. Смілянська, 23, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , Ізраїль, , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана з врахуванням особливостей закріплених п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» та п. 15.5 Перехідних положень КАС України протягом тридцяти днів з дня підписання рішення суду.

Суддя В.В. Гаращенко