Справа № 826/5952/16
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2020-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2020 року

м. Київ

справа № 826/5952/16

адміністративне провадження № К/9901/3489/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

cудді-доповідача - Радишевської О.Р.,

суддів - Кашпур О.В., Уханенка С.А.

розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу №826/5952/16

за позовом громадянина Сомалі ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві - про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою громадянина Сомалі ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 липня 2016 року, ухвалену в складі колегії суддів: головуючого судді Мазур А.С., суддів Аблова Є.В., Літвінової А.В., та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року, постановлену в складі колегії суддів: головуючого судді Губської Л.В., суддів Ісаєнко Ю.А., Оксененка О.М.,

УСТАНОВИВ:

І. Обставини справи

1. Громадянин Федеративної Республіки Сомалі (далі - Сомалі) ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України), за участю третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві (далі - третя особа, ГУ ДМС України у місті Києві), із вимогами: визнати неправомірним і скасувати рішення ДМС України від 17.02.2016 №15-16 про відмову у визнанні громадянина Сомалі ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Сомалі ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

2. На обґрунтування вимог позивач зазначив, що ДМС України було протиправно відмовлено громадянину Сомалі ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки ним було подано до органів міграційної служби України всі необхідні документи, що дають підстави для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

3. Позивач пояснює, що він був вимушений залишити територію Сомалі та шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали обґрунтовані побоювання за його життя та здоров`я. Так, позивач побоюється переслідування з боку терористичного угруповання «Аль-Шабааб», а також загрози загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини. При цьому, влада Сомалі, на думку позивача, не здатна забезпечити йому захисту від наведених загроз.

4. Відповідач і третя особа проти позову заперечували та вказали, що факти, на які посилався позивач, не є підставою для визнання його біженцем відповідно до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI), а тому оскаржуване рішення прийняте в межах та з урахуванням норм чинного законодавства.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

5. ОСОБА_1 є громадянином Сомалі, народився в місті Могадишо (Сомалі), не одружений, за національністю - шихал, віросповідання - іслам (суніт).

6. За словами позивача, він виїхав з Сомалі 05.10.2014 нелегально автомобілем до Ефіопії, а з Ефіопії потрапив літаком до Росії. Державний кордон України перетнув нелегально автомобілем і пішки. Документи, які посвідчують особу - відсутні. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував нелегально. Позивач звернувся до органів міграційної служби України вперше. До міграційних служб інших країн не звертався.

7. 04 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до органів міграційної служби України із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві, як причину виїзду із країни постійного проживання, зазначив побоювання за своє життя та здоров`я через постійні погрози зі сторони озброєного угрупування «Аль-Шабааб», а також загрози загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

8. 14 серпня 2015 року ГУ ДМС України в місті Києві, за результатами розгляду особової справи позивача, складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

9. За результатами доопрацювання справи позивача, ГУ ДМС України в місті Києві 19.10.2015 та 18.11.2015 прийнято додатки до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10. Згідно із зазначеним висновком та додатками до нього, органом міграційної служби рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з недоведеністю заявником обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

11. Рішенням ДМС України від 17.02.2016 №15-16 цей висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, відсутні.

12. Повідомленням ГУ ДМС України в місті Києві від 10.03.2016 позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13. Суди попередніх інстанцій установили, що у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 04.12.2014, поданій до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в м. Києві, ОСОБА_1 зазначив, що виїхав із Сомалі з причин загрози вбивства від членів угрупування «Аль-Шабааб» в свою адресу, оскільки три представника цього угрупування прийшли до нього додому, говорили з його батьком і повідомили, що хочуть забрати заявника воювати та захищати релігію країни, після чого позивач залишив Сомалі через три дні.

14. Проте, як убачається із матеріалів справи, під час проведення співбесіди заявник стверджує, що до нього прийшли чотири особи в формі «Аль-Шабааб», вони представилися та почали говорити із позивачем про те, що він потрібен їм для війни. Після цього випадку, через 10 днів заявник покинув Сомалі.

15. Також відповідно до анкети заявника останній прямував до України через такі країни, як Ефіопія та Російська Федерація. Однак під час співбесіди позивач зазначає, що на територію України потрапив через Кенію та Російську Федерацію.

16. Суди попередніх інстанцій також установили, що заявник не брав участі у політичній чи релігійній діяльності, не був членом жодних організацій чи політичних партій, як і не брав участі у демонстраціях проти влади. Доказів його переслідування за політичними і етнічними поглядам також не надано.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

17. Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 27 липня 2016 року, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року, відмовив у задоволенні адміністративного позову.

18. Суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволені позовних вимог, виходив із того, що рішення відповідача від 07.02.2016 №49-16 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим і таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

19. Суди попередніх інстанцій зазначили, що інформація, яка надана заявником в анкеті, та інформація, яка надана заявником під час співбесіди, не співпадають. Жодних аргументованих свідчень щодо наявності факту переслідування в країні походження за конвенційними ознаками, а так само побоювань стати жертвою таких переслідувань позивач не надав.

20. Посилання позивача на політичну ситуацію в країні та на адресу вебсайту Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, на якому розміщено відповідні відомості, носять загально-інформаційний характер та не підтверджують побоювання позивача повертатися у країну своєї громадянської належності, а, отже, не можуть бути прийняті до уваги.

21. Також суди звернули увагу, що заявник не намагався скористатися можливістю внутрішнього переміщення і одразу виїхав із країни походження. До приїзду в Україну позивач перебував на території третіх безпечних країн і мав нагоду звернутися з приводу отримання відповідного статусу до органів державної влади цих країн.

22. Суд апеляційної інстанції також вказав, що заявник вже двічі намагався перетнути державний кордон України, що, вочевидь, суперечить його бажанню залишитися в Україні.

23. Отже, на думку судів попередніх інстанцій, відповідач дійшов правильного висновку про відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

ІV. Провадження в суді касаційної інстанції

24. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за скаргою громадянина Сомалі ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 липня 2016 року і ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року.

25. 15 грудня 2017 року, у зв`язку із початком роботи Верховного Суду, припинено процесуальну діяльність Вищого адміністративного суду України.

26. 11 січня 2018 року касаційну скаргу передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.

27. За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Бевзенку В.М., суддям Шарапі В.М., Данилевич Н.А.

28. Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2018 року вказану касаційну скаргу прийнято до провадження.

29. Розпорядженням в.о. заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - від 23 квітня 2020 року №648/0/78-20, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача в цій справі, призначений повторний автоматизований розподіл указаної касаційної скарги.

30. За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 квітня 2020 року касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям Кашпур О.В., Уханенку С.А.

31. У касаційній скарзі громадянин Сомалі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

32. Скаржник наголошує, що суди попередніх інстанцій обов`язок доказування переклали на заявника, стверджуючи, що він повинен переконати посадову особу в правдивості своїх фактичних тверджень. Однак шукач притулку не повинен щось доводити. Цей обов`язок покладається на відповідача, який має спростувати факти, надані позивачем.

33. Щодо суперечностей в поясненнях позивача, скаржник зазначає, що оригінальна сомалійська мова складна, а переклад на російську мову здійснений невідомою особою. Отже, переклад заяви-анкети та протоколу співбесіди здійснений особою, кваліфікація якого не підтверджена.

34. Скаржник указує, що жодна справа цієї категорії не може бути розглянута без вивчення інформації щодо країни походження. До заяви-анкети позивачем було подано інформацію, зокрема звіти УВКБ ООН із вебсайту Центру новин ООН, звіти відомих всесвітніх правозахисних організацій тощо. Також на сайті Міністерства закордонних справ України міститься інформація про небезпечну ситуацію в Сомалі. Проте на обґрунтування висновку орган державної міграційної служби України послався лише на пропагандистські вебсайти Російської Федерації. Суди попередніх інстанцій взагалі не дослідили інформацію щодо країни походження.

35. Щодо посилання судів попередніх інстанцій на те, що Російська Федерація, Ефіопія та Кенія є третіми безпечними країнами, скаржник зазначає, що ці країни не дотримуються Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року та Протоколу до неї, а тому не є такими.

36. Щодо посилання суду апеляційної інстанції на те, що позивач двічі намагався покинути територію України і це свідчить про його небажання залишатися в ній, скаржник зазначає, що бажання шукача притулку жити в іншій країні не є підставою для відмови у визнанні його біженцем. Людина має право вільно залишити територію України.

37. Також скаржник звертає увагу на те, що третьою особою при підготовці висновку щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, були допущені порушення, у зв`язку з чим відповідач двічі повертав матеріали справи позивача для виправлення. За результатом таких виправлень третьою особою були складені додатки до висновку, які не передбачені жодним нормативно-правовим актом.

38. Відповідач скористався своїм правом і надіслав до суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на висновки та установлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини, просив відмовити в задоволенні касаційної скарги, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

V. Джерела права та акти їхнього застосування

39. Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

40. Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

41. Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані й розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

42. 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15.01.2020 №460-XI «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон №460-XI), яким до окремих положень КАС України унесені зміни.

43. Водночас пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №460-XI передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

44. З урахуванням викладеного, розглядаючи цю справу, Суд керується положеннями КАС України, що діяли до набрання чинності змін, унесених Законом №460-IX.

45. Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

46. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

47. У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також сформульовано поняття «біженець», під яким розуміють особу, що внаслідок подій, які відбулися до 01 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання у результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї унаслідок таких побоювань.

48. Відповідно до частини другої статті 1 Протоколу щодо статусу біженців від 04 жовтня 1967 року для цілей цього Протоколу термін «біженець», за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів «в результаті подій, які сталися до 01 січня 1951 року...» та слів «...внаслідок таких подій» у статті 1A (2).

49. Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

50. Як передбачено у частині п`ятій статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

51. Статтею 6 Закону №3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

52. Згідно із частиною першою статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

53. Частиною одинадцятою статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

54. Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

55. Відповідно до пункту 37 Настанов із процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (видання 1992 року; далі - Настанови) для надання статусу біженця, у першу чергу, є важливою оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

56. Пункти 45, 66 Настанов передбачає, що особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб уважатися біженцем, особа повинна надати докази повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

57. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, у першу чергу, самим заявником і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Настанов).

VI. Позиція Верховного Суду

58. Суд зазначає, що у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

59. Проте, як було встановлено судами попередніх інстанцій, у вказаній позивачем інформації під час подання заяви-анкети щодо надання йому статусу біженця і під час проходження співбесіди з органами міграційної служби України існують розбіжності в історії його переслідувань озброєним угрупуванням «Аль-Шабааб», зокрема щодо кількості представників такого угрупування, які приходили до нього додому, дня коли заявник після цього покинув країну свого походження та шляху прямування із Сомалі до України, що викликає сумніви у їхній правдивості.

60. Суд відхиляє доводи скаржника, що вказані суперечності в поясненнях позивача виникли у зв`язку з неналежним перекладом, оскільки під час розгляду справи позивач не ставив під сумнів кваліфікацію перекладача. Такі доводи вперше висловлені представником позивача у касаційній скарзі. Однак суд касаційної інстанції не може надавати оцінки фактичним обставинам справи, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції та перегляду в суді апеляційної інстанції.

61. Доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій проігнорували інформацію щодо країни походження позивача з вебсайту Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців і звітів міжнародних організацій, яка була додана останнім до позовної заяви, є безпідставними, оскільки судом першої інстанції було проаналізовано таку і встановлено, що вона носить загально-інформаційний характер і не підтверджує побоювання позивача повертатися у країну своєї громадянської належності.

62. Щодо посилання скаржника на порушення процедури прийняття спірного рішення, оскільки жодним нормативно-правовим актом не передбачено прийняття додаткового висновку, Суд зазначає, що пунктом 6.2 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, установлено, що під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право, зокрема повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

63. Отже, направлення відповідачем на доопрацювання справи позивача і доповнення до надісланого раніше висновку третьою особою є реалізацією наведених норм.

64. Суд також відхиляє доводи скаржника про те, що, зокрема, Російська Федерація не є третьою безпечною країною, з огляду на таке.

65. У розумінні пункту 22 частини першої статті 1 Закону №3671-VI третя безпечна країна - це країна, у якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

66. З огляду на це для встановлення факту того, що Російська Федерація є третьою безпечною країною необхідно встановити її відповідність зазначеним критеріям.

67. Суд зазначає, що Російська Федерація дотримується міжнародних стандартів із прав людини у сфері притулку, установлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання Організації Об`єднаних Націй (ООН) від 10 грудня 1984 року).

68. Також Російська Федерація дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту (Постановою Верховної Ради Російської Федерації від 13.11.1992 №3876-1 «Про приєднання Російської Федерації до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців» Конвенцію про статус біженців 1951 року і Протокол щодо статусу біженців 1967 року було приєднано до законодавства Російської Федерації).

69. У Російській Федерації діє національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок (до чинного законодавства Російської Федерації належить Федеральний Закон Російської Федерації «Про біженців» від 19.02.1993 №4528-1) яким, зокрема, визначено порядок забезпечення особі ефективного захисту проти вислання і можливість звертатися за притулком і користуватися ним).

70. За такого правового регулювання та обставин справи Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про обґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.

71. Судом також ураховано, що позивач у заяві-анкеті щодо надання йому статусу біженця і під час проходження співбесіди з органами міграційної служби України стверджував, що до перетину державного кордону України він перебував, зокрема, у Російській Федерації (25 днів), яка є третьою безпечною країною, де останній міг в установленому порядку звернутися за захистом, однак не скористався своїм правом, що вкотре ставить під сумнів його можливе переслідування в країні походження.

72. Положеннями частини першої статті 341 КАС України (у редакції, чинній до 08.02.2020) визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

73. Відповідно до частини другої статті 341 КАС України (у редакції, чинній до 08.02.2020) суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

74. Згідно з частиною першою статті 350 КАС України (у редакції, чинній до 08.02.2020) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

75. Переглянувши оскаржені судові рішення в межах заявлених вимог касаційної скарги, Суд уважає, що висновки судів попередніх інстанцій у цій справі є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для їхнього скасування чи зміни відсутні.

76. Доводи ж касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки обставин справи.

77. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України (у редакції, чинній до 08.02.2020), касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

VII. Судові витрати

78. Ураховуючи результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

79. Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

80. Касаційну скаргу громадянина Сомалі ОСОБА_1 залишити без задоволення.

81. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 липня 2016 року і ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року у цій справі залишити без змін.

82. Судові витрати не розподіляються.

83. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач: О.Р. Радишевська

Судді: О.В. Кашпур

С.А. Уханенко