Справа № 600/603/20-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2020-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 р. м. Чернівці справа № 600/603/20-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Левицький В.К., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить:

- зобов`язати Управління СБУ в Чернівецькій області виплатити йому середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з 29.09.2018 р. до дня фактичного розрахунку - 18.02.2020 р. в сумі 380952,80 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004 р.;

- прийняти рішення щодо безумовного списання коштів з казначейського рахунку відповідача - Управління СБУ в Чернівецькій області, відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 р. "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників", а кошти зарахувати на його рахунок.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що в період з 03.01.1996 р. по 28.09.2018 р. проходив військову службу в органах Служби безпеки України.

Під час прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу регіонального органу, управлінням СБУ у Чернівецькій області не було проведено усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

За результатами розгляду справи № 824/1194/19-а Чернівецький окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким частково задовільнив позовні вимоги позивача.

Визнано протиправними дії Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 р. по 2018 р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.09.2018 р. Зобов`язано Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 р. по 2018 р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.09.2018 р.

Позивач вважає, що оскільки остаточний розрахунок при звільненні з ним був здійснений 18.02.2020 р., то відповідно до положень ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, то застосуванню до такого роду спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.

Виходячи із вищенаведеного, на переконання позивача, за період з 28.09.2018 р. по 18.02.2020 р. відповідач зобов`язаний виплатити йому компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за весь період у розмірі 380952,80 грн.

Ухвалою суду від 01.06.2020 р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області (далі - відповідач) подало до суду відзив, в якому просило суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

В обґрунтування заперечень відповідач вказував, що з дня виключення позивача зі списків особового складу, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки йому не нараховувалась і не виплачувалась у зв`язку з відсутністю спеціального законодавства та фактичною відсутністю правозастосовчої практики з означеного питання.

У даному випадку, позивач ні під час проходження служби після набуття статусу учасника бойових дій, ні перед звільненням та виключенням зі списків особового складу, при проведенні з ним бесід, не звертався з вимогами щодо виплати йому компенсації за невикористані дні відпустки. На думку відповідача, підстави для звернення з вимогою про виплату виникла у позивача тільки після рішення Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 р., яким залишено у силі рішення Верховного Суду від 16.06.2019 р. у зразковій справі № 620/4218/18, згідно якого було визначено, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій, у т.ч. за минулі роки, підлягає виплаті військовослужбовцям у рік звільнення з військової служби.

Крім того, відповідач зазначав, що на момент проходження позивачем військової служби так і на день виключення його зі списків особового складу Управління не вбачало підстав для проведення нарахування та виплат компенсації, у зв`язку з чим остаточний розрахунок з позивачем проведено без її урахування.

На думку відповідача, твердження позивача про наявність вини у діях (бездіяльності) Управління з невиплати йому компенсації за невикористані дні додаткової відпустки на день його звільнення є абсолютно безпідставним, не підкріпленим жодними доказами та базуються на припущеннях і оціночних судженнях.

Позивач скористався правом, передбаченим ст. 162 КАС України, на подання відповіді на відзив.

Ухвалою суду від 13.07.2020 р. у задоволенні заяви відповідача про залишення позову без розгляду відмовлено.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в період з 03.01.1996 р. по 28.09.2018 р. проходив військову службу в органах Служби безпеки України (а.с. 44).

Згідно з довідкою Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області від 02.10.2019 р. № 251, в період з 01.01.2016 р. по 28.09.2018 р. позивач проходив військову службу в Управлінні Служби безпеки України в Чернівецькій області. У відповідності до витягу із протоколу Комісії Центрального управління СБ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у СБ України №2/ІІ/2016/170 від 12.02.2016 р., позивачу надано статус учасника бойових дій (а.с.52).

Статус учасника бойових дій позивача підтверджується також копією посвідчення, виданого 01.03.2016 р. серії НОМЕР_2 (а.с. 17).

Наказом Служби безпеки України від 31.08.2018 р. № 1141-ОС позивача звільнено з військової служби з дня виключення зі списків особового складу за підпунктом «а» пункту 61, підпунктом «б» пункту 63 та підпункту «б» пункту 881 (за станом здоров`я - непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час) Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України у запас Служби безпеки України (а.с. 47).

На підставі вказаного наказу, 25.09.2018 р. Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області видало наказ № 201-ос, яким позивача виключено зі списків особового складу Управління СБ України в Чернівецькій області з 28.09.2018 р. з нарахуванням та виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 27 календарних років (248389,34 грн) та грошової та компенсації за неотримане речове майно (30432,59 грн) (а.с. 48, 49, 50).

З матеріалів справи видно, що 20.09.2019 р. позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій просив нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані у 2016 - 2018 р.р. дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

За наслідком розгляду заяви, відповідач листом від 04.10.2019 р. вих. № 75/П-22/351 відмовив позивачу у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, з підстав відсутності нормативного врегулювання у Службі безпеки порушуваного питання (а.с. 56).

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду у справі № 824/1194/19-а від 20.11.2019 р., яке набрало законної сили 21.12.2019 р., за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби Безпеки України в Чернівецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 р. по 2018 р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.09.2018 р.

Зобов`язано Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 р. по 2018 р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.09.2018 р.

У поданих до суду заявах по суті, сторони не заперечували, що грошова компенсація позивачу за невикористані у 2016 - 2018 р.р. дні додаткової відпустки виплачено відповідачем фактично 18.02.2020 р.

Оскільки, під час виключення із списків частини відповідач не провів розрахунки за всіма видами забезпечення, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, то це питання повинно вирішуватись із застосуванням норм ст. ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018 р. у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018 р. у справі № 823/1023/16.

Суд вважає необхідним зазначити, що за змістом ст. 117 КЗпП України нею регулюються два випадки:

1. невиплата з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір

або

2. невиплата належних звільненому працівникові сум при наявності спору про їх розміри.

Оскільки, виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є мірою відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок з працівником, то перелік випадків, за які така відповідальність застосовується, є вичерпним і не може бути розширений за рішенням суду.

Отже, ст. 117 КЗпП України не регулюються правовідносини, коли спірним є питання не розміру виплати, а самого права особи на певні виплати при звільненні.

Суд вважає, що спір стосовно розміру належних працівникові для виплати сум і спір щодо права працівника на виплату йому певних сум не є тотожними, оскільки в першому випадку право працівника на певну категорію виплати (надбавка, компенсація, допомога) не оспорюється, а спірним є лише питання розміру такої виплати. У другому ж випадку спірним є питання, чи має право особа взагалі на певну виплату, а розмір такої зазвичай не є спірним, оскільки нарахування цієї виплати взагалі ще не здійснювалось.

При цьому, розмежування у ст. 117 КЗпП України спорів про розмір виплати та про право на виплату є логічним з огляду на те, що за своєю правовою природою виплата середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є відповідальністю роботодавця за таку несвоєчасність, а ч. 2 ст. 117 КЗпП України на підтвердження цього містить посилання щодо необхідності встановлення у спірних відносинах вини роботодавця.

Як зазначалось вище, з такого визначення правової природи спірної виплати виходить у своїх постановах і Верховний Суд.

У спірних відносинах проблемним питанням була наявність у позивача самого права на виплату при звільненні грошової компенсації за невикористану відпустку, при цьому, суд зауважує, що це питання було спірним і неоднозначним по всій території України, що підтверджується розглядом Верховним Судом зразкової справи № 620/4218/18. Необхідність розгляду такого спору як зразкової справи була викликана неоднозначними положеннями законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та суперечливою судовою практикою з цього питання.

Зазначені обставини свідчать про те, що в день звільнення відповідачем не було виплачено позивачу компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, у зв`язку з тим, що за його переконанням позивач не мав законного права на виплату такої компенсації. Вирішення Верховним Судом зразкової справи з аналогічних правовідносин підтверджує їх спірний характер і об`єктивну наявність проблеми з цього питання на території всієї країни.

Отже, в даному випадку відсутня вина відповідача у невиплаті спірної компенсації в день звільнення.

Крім того, ст. 117 КАС України, на яку посилається позивач в обгрунтування позовних вимог, спірні правовідносини не регулюються, оскільки останні виникли не у зв`язку з розміром належних позивачу при звільненні сум, а у зв`язку зі спором стосовно самого права на виплату йому спірної компенсації за невикористану відпустку.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за наявності спору про право такого працівника на певні виплати при звільненні, ст. 117 КЗпП України не передбачено.

Відтак, відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про зобов`язання відповідача виплатити йому середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з 29.09.2018 р. до дня фактичного розрахунку - 18.02.2020 р. в сумі 380952,80 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004 р.

Стосовно вимоги позивача про зарахування коштів на вказаний у позові рахунок, суд зазначає, що вказана вимога також не підлягає задоволенню, оскільки, по-перше: є похідною вимогою, а по-друге: судові рішення у адміністративних справах, боржником у яких виступає держава (в особі державного органу) виконуються за особливою процедурою, встановленою Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та здійснюється відділеннями державної казначейської служби України, в якому обслуговується боржник за рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Під час судового розгляду справи позивач не довів належними засобами доказування обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 73 КАС України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами ст. 76 КАС України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 90 КАС України).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та наявні докази, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на наведене, решта доводів учасників справи суд не бере до уваги, оскільки вони не спростовують відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Стосовно розподілу судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 5 ст. 139 КАС України встановлено, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову повністю та за відсутності понесених відповідачем витрат, судом не проводиться розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 9, 77, 139, 243, 245, 246 та 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів, - відмовити повністю.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування сторін

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач - Управління Служби Безпеки України в Чернівецькій області (вул. Шевченка, 1-А, м. Чернівці, ).

Суддя В.К. Левицький