Справа № 520/2870/2020
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2020-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2020 р. Справа № 520/2870/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Чалого І.С. , Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.05.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., м. Харків, повний текст складено 04.05.20 року по справі № 520/2870/2020

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) щодо не виплати відповідно до п. 1 наказу начальника НОМЕР_2 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 №10 премії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на день виключення його зі списків особового складу НОМЕР_2 Головного військового представництва Міністерства оборони України;

- зобов`язати Харківський обласний військовий комісаріат (61052, м. Харків, вул. Коцарська, 56, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) премію відповідно до п. 1 наказу начальника НОМЕР_2 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 № 10.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.05.2020 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , код НОМЕР_3 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) щодо не виплати відповідно до п. 1 наказу начальника НОМЕР_2 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 №10 премії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на день виключення його зі списків особового складу НОМЕР_2 Головного військового представництва Міністерства оборони України.

Зобов`язано Харківський обласний військовий комісаріат ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) премію відповідно до п. 1 наказу начальника НОМЕР_2 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 № 10.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що командуванням 4104 ГВП прийнято рішення про преміювання у розмірі місячного грошового забезпечення безпідставно.

Крім того, судом першої інстанції не було враховано факту відсутності коштів на вказані виплати, які виділяються окремо з Командування Сухопутних військ ЗС України.

ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає, що Харківський окружний адміністративний суд правильно встановив обставини по даній справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а вимоги особи, яка подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, є не обґрунтованими та безпідставними. Просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.05.2020 - без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що підполковник у запасі, ОСОБА_1 , з 16.12.2010 по 29.07.2019 проходив військову службу у НОМЕР_2 Головному військовому представництві Міністерства оборони України (далі - 4104 ГВП МОУ) на посаді заступника начальника групи (а.с. 10).

На підставі наказу першого заступника Міністра оборони України від 18.07.2019 № 37 позивача звільнено з військової служби у запас (а.с. 11).

Згідно з п. 3 наказу начальника НОМЕР_2 ГВП МОУ від 29.07.2019 №105 позивача з 29.07.2019 виключено зі списків особового складу 4104 ГВП МОУ(а.с. 12, 13).

На підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 25.04.2019 № Д-322/1/ЗДСК НОМЕР_2 ГВП МОУ 30.07.2019 було розформоване.

27.12.2018 Міністром оборони України видано окреме доручення №2704/з/420, згідно з яким за підсумками 2018 року відповідно до ст. 15, 23, 27 Дисциплінарного статуту ЗС України та ст. 51 Бюджетного кодексу України дозволено заохотити одноразово премією військовослужбовців: у грудні 2018 року апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення; у січні 2019 року установ, які виконують окремі доручення апарату Міністерства оборони та Генерального штабу в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення за грудень 2018 року (а.с. 15).

На виконання окремого доручення Міністра оборони України від 27.12.2018 №2704/з/420 начальником 4104 ГВП МОУ 24.01.2019 видано наказ №10.

Пунктом 1 зазначеного наказу встановлено нагородити грошовою премією в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення за грудень 2018 року - підполковника ОСОБА_1 , заступника начальника 4104 ГВП МОУ.

Витяг із зазначеного наказу у встановленому порядку був направлений до відділу фінансового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) для реалізації, де НОМЕР_2 ГВП МОУ перебувало на грошовому забезпеченні (а.с. 16).

Під час проходження військової служби у НОМЕР_2 ГВП МОУ у 2018 році ОСОБА_1 стягнення не отримував.

02.03.2020 позивач звернувся до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 з заявою про виплату заборгованості - премії, яку призначено відповідно до наказу начальника НОМЕР_2 ГВП МОУ від 24.01.2019 № 10 (а.с. 17).

Також 02.03.2020 ОСОБА_1 звернувся із заявою до військового комісара ХОВК про видачу довідки встановленого зразка про розмір грошового забезпечення за грудень 2018 року з метою вирішення зазначеного питання в судовому порядку (а.с. 18).

Проте, відповіді на звернення позивача не було надано.

ОСОБА_1 , вважаючи свої права порушеними, а бездіяльність відповідача щодо не виплати премії за грудень 2018 року протиправною, звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вони є обґрунтованими та підтвердженими матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 5 ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон № 2011), який встановлює єдину систему соціального захисту військовослужбовців, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

За змістом ст. 9 Закону № 2011 встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається МО України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам унормований Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою Наказом МО України від 11.06.2008 № 260 (далі - Інструкція № 260).

За змістом п. 31.1 Інструкції № 260 передбачено, що командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право преміювати осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за їх особистий внесок у загальні результати служби. Командир військової частини має право позбавляти військовослужбовців премії повністю або частково.

Відповідно до п. 31.7 Інструкції № 260 рішення про виплату премії, зменшення її розміру або позбавлення в повному розмірі оформлюється наказом командира військової частини на підставі поданих за командою в кінці місяця клопотань безпосередніх командирів (начальників) про виплату (позбавлення повністю або частково) премії підлеглим військовослужбовцям. У рапортах з клопотанням про позбавлення премії (повністю або частково) зазначаються конкретні причини, які стали підставою для цього.

Згідно з ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування визначено Законом України Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України № 551-XIV (далі Закон № 551).

Відповідно до п. 15 Закону № 551 до військовослужбовців застосовуються такі заохочення: а) схвалення; б) подяка; в) додаткове звільнення з розташування військової частини або корабля на берег поза чергою (для військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); г) повідомлення батькам або колективу за місцем роботи чи навчання військовослужбовця до призову (вступу) на військову службу про зразкове виконання ним військового обов`язку та отримані заохочення; ґ) додаткова відпустка строком до 5 діб (для військовослужбовців строкової військової служби); д) грамота; е) цінний подарунок; є) грошова премія; ж) занесення прізвища військовослужбовця до Книги пошани військової частини (корабля); з) дострокове присвоєння чергового військового звання; и) почесні нагрудні знаки; і) відомчі заохочувальні відзнаки.

Матеріалами справи підтверджено, що наказом начальника 4104 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 № 10 наказано виплатити премію військовослужбовцям за грудень 2018 року у розмірі місячного грошового забезпечення, зокрема, ОСОБА_1 .

На момент розгляду справи вказаний наказ, прийнятий на виконання окремого доручення Міністра оборони України, є чинним. Доказів зворотнього відповідач суду не надав.

При цьому, судом не встановлено обставин, які б давали обґрунтовані підстави вважати, що наказ начальника НОМЕР_2 ГВП МОУ від 24.01.2019 № 10 в частині преміювання позивача прийнятий поза межами повноважень, не на підставі чи не у спосіб, визначений чинним законодавством.

Таким чином, наказ, на момент розгляду справи вищестоящим керівництвом не скасований та не змінений, отже, є чинним та підлягає виконанню.

Водночас колегія суддів зазначає, що відповідно до визначеної структури Управління військових представництв Міністерства оборони України перебуває у структурі апарату Міністерства оборони України, відповідно, НОМЕР_2 ГВП МОУ перебуває безпосередньо у структурі апарату Міністерства оборони України та виконує його доручення.

За організаційно-штатною структурою НОМЕР_2 ГВП МОУ є окремою військовою установою, начальник якої наділений певними повноваженнями.

У структурі НОМЕР_2 ГВП МОУ відсутній відділ фінансового забезпечення.

За розпорядженням начальника Генерального Штабу Збройних Сил України 4104 ГВП МОУ встановлено на грошове забезпечення до відділу фінансового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Правовідносини між НОМЕР_2 ГВП МОУ та ХОВК ґрунтуються на нормах Інструкції про тимчасовий порядок фінансового планування, фінансування, витрачання та використання коштів за кошторисом Міністерства оборони України від 20 червня 2000 року, викладену в Збірнику вказівок № 9 Головного фінансового управління Міністерства оборони України.

Відповідно, на начальника НОМЕР_2 ГВП МОУ покладено обов`язок встановлювати вид та розмір передбачених видів грошового забезпечення підпорядкованим йому військовослужбовцям, а на відділ фінансового забезпечення ХОВК - проводити виплату на підставі зазначених наказів начальника НОМЕР_2 ГВП МОУ.

Отже, обов`язок щодо виплати грошового забезпечення покладений саме на Харківський обласний військовий комісаріат.

З огляду на викладене, зважаючи на те, що наказ начальника 4104 Головного військового представництва МО України від 24.01.2019 № 10 про виплату премії військовослужбовцям за грудень 2018 року у розмірі місячного грошового забезпечення, зокрема, ОСОБА_1 , є чинним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що невиплата премії позивачу за 2018 рік є незаконною.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідачем зазначено, що кошти на виплату премії не надійшли, як і жодних роз`яснень з приводу спірного питання, а фінансування на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям військових представництв проводиться лише в межах щомісячного грошового забезпечення без врахування додаткових заохочувальних виплат.

Проте, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження факту відсутності в бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується НОМЕР_2 Головне військове представництво, коштів на преміювання, і як наслідок не надходження відповідних фінансових асигнувань на рахунки для виплати премії військовослужбовцям у вказаний період.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити на те, що відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі Кечко проти України Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява № 63134/00).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

З урахуванням викладеного вище, обмежене фінансування не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування премії, що є предметом спору у даній справі.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Тобто, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 825/874/17, від 13 березня 2020 року у справі №804/4151/15, від 16 червня 2020 року у справі №338/863/17.

На підставі аналізу наведених правових положень колегія суддів вважає необґрунтованими посилання на відсутність коштів на виплату премій, оскільки остання, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність його дій, що оскаржуються.

Доводи апелянта спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції підтверджує, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, 316, 321, 322, 325, 326 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.05.2020 по справі № 520/2870/2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді І.С. Чалий А.О. Бегунц