Справа № 300/706/20
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2020-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" липня 2020 р. справа № 300/706/20
м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Боршовський Т.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби в сумі 169236,99 грн., -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просить суд: стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата грошової компенсації за неотримане речове майно) за період з 04.06.2019 до дня фактичного розрахунку 30.03.2020 у розмірі 169236,99 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 04.06.2019 № 129 був виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас Збройних Сил України відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу. Проте при звільненні з військової служби, зазначає позивач, відповідач протиправно не прововів з ним повний розрахунок, а саме: не виплатив грошову компенсацію за неотримане речове майно, що встановлено рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.10.2019 в адміністративній справі № 300/1601/19. Позивач вказав, що повний розрахунок проведено відповідачем лише 30.03.2020. Вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, в даному випадку необхідно застосувати норму статті 117 Кодексу законів про працю України щодо виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником в день звільнення з роботи. Позивачем проведено згідно порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, розрахунок середнього заробітку за період з 05.06.2019 до 30.03.2020 в розмірі 169236,99 грн. за формулою: 299 календарних днів прострочення помножити на 566,01 грн. - розрахований позивачем розмір середньоденного грошового забезпечення.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.04.2020 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
05.04.2020 через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду надійшов відзив на позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 27.04.2020 за № 50/41-618. У відзиві відповідач позов не визнає. Представник відповідача вказав, що відповідач вважає, що до спірних правовідносин не повинні застосуватися загальні норми трудового права щодо оплати праці, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством. Відповідач вказав, що згідно з пунктом 242 Положення про проходження громадянами військової служби у Збройних силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 за № 1153/2008 (далі Положення № 1153/2008) військовослужбовець не може бути виключений без його згоди зі списків особового складу військової частини до проведення з ним усіх необхідних розрахунків. З огляду на вказану норму Положення № 1153/2008, відповідач звернув увагу суду на те, що позивач погодився на звільнення з військової служби до проведення з ним усіх розрахунків, а тому відсутні правові підстави компенсувати йому час затримки (абзац 3 пункту 242 Положення № 1153/2008). Також відповідач зазначив, що грошова компенсація за неотримане речове майно не є складовою грошового забезпечення військовослужбовців відповідно до статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а відтак не підпадає під дію статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», статтей 116, 117 Кодексу законів про працю України. Просив в позові відмовити.
04.05.2020 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив від 04.05.2020 року. У відповіді на відзив позивач ще раз звернув увагу суду на те, що відповідач, незважаючи на всі дії позивача по врегулюванню спору в досудовому порядку, провів з ним повний розрахунок лише після рішення Івано-Франківського окружного адміністативного суду від 15.10.2019 року. Також позивач не погодився з доводами відповідача про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми загального трудового права, зокрема норми статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, оскільки при звільненні відповідач був зобов`язаний провести з ним повний розрахунок всіх належний йому сум, в тому числі як по грошовому, так і матеріальному забезпеченні. Позивач навів суду правові позиції Верховного Суду щодо застосування статей 116, 117 Кодексу законів про працю України: постанови від 01.03.2018 року у справі № 806/1899/17, від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16. Просив позов задовольнити повністю.
Ухвалою від 03.06.2020 Івано-Франківський окружний адміністративний суд, з огляду на зміст листа відповідача від 22.07.2019 № 50/41-1071 про те, що ОСОБА_2 нараховано кошти за недоотримане речове майно та подано заявку на їх отримання, витребував у Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України докази вжиття заходів щодо отримання в установленому порядку та виплати ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно.
Від відповідача 30.06.2020 року на виконання ухвали суду від 03.06.2020 надійшов лист, до якого долучено довідки про середньоденний та середньомісячний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 № 1/2-55 від 18.06.2020, №1/2-55 від 22.06.2020, копію телеграми № 1515 від 12.11.2019, платіжне доручення № 619 від 27.03.2020.
Суд, розглянувши відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, встановив таке.
ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.
13.01.2017 позивачу видано посвідчення серії НОМЕР_2 про право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с. 11).
Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 04.06.2018 за № 129 ОСОБА_1 виключений з 04.06.2018 зі списків особового складу війської частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби за станом здоров`я у запас Збройних Сил України відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на підставі наказу командувача Національної гвардії України від 26.04.2018 за № 65 о/с (а.с. 12).
03.06.2018 позивач подав командиру Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України рапорт про виплату йому грошової компенсації вартості неотриманого речового майна у зв`язку зі звільненням з військової служби в запас згідно наказу командувача Національної гвардії України від 26.04.2018 за № 65 о/с (а.с. 13).
ОСОБА_1 26.06.2019 звернувся до відповідача зі заявою про виплату йому компенсації за неотримане речове майно, вказавши, що при звільненні з військової служби, з ним протиправно не було проведено повний розрахунок по вказаному речовому забезпеченні шляхом виплати грошової компенсації згідно поданого ним 03.06.2019 року рапорту (а.с. 14-16).
На вказану заяву відповідач листом від 22.07.2019 за № 50/41-1071 повідомив позивача про те, що ОСОБА_2 нараховано кошти за недоотримане речове майно та подано заявку на їх отримання згідно порядку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 (а.с. 17).
На звернення позивача від 23.12.2019 року відповідач листом від 31.01.2020 року надав ОСОБА_1 довідку про доходи від 28.01.2020 № 1/2-13 (а.с. 18-20).
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.10.2019 в адміністративній справі № 300/1601/19 задоволено позов ОСОБА_1 : визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості неотриманого речового майна, та стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в розмірі 34891,55 грн. Також суд зобов`язав відповідачу надати позивачу належним чином засвідчену копію його арматурної картки. Вказане рішення набрало законної сили 20.12.2019 згідно ухвали Восьмого апеляційного адміністативного суду про повернення апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

20.01.2020 року ОСОБА_1 Івано-Франківським окружним адміністративним судом виданий виконавчий лист у справі № 300/1601/19 (а.с. 24).

28.01.2020 року старшим державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Обертинським В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом Івано-Франківського окружного адміністативного суду від 20.01.2020 № 300/1601/19 (а.с. 26).

30.03.2020 на банківський рахунок ОСОБА_1 поступили кошти в сумі 34368,18 грн. з призначенням платежу: «Заробітна плата, Військова частина НОМЕР_1 », що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» від 31.03.2020 (а.с. 27).

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України в підтвердження перерахування позивачу компенсації за невикористану додаткову відпустку в розмірі 34891,55 грн. подала платіжне доручення № 619 від 27.03.2020 (а.с. 51).

При прийнятті рішення суд керується такими правовими нормами:

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 та пункту 2 частини першої статті 19 КАС України спори з приводу проходження та звільнення з публічної служби віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII. Згідно з частиною першою статті 2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Приписами статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України у рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 вказав, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Правові основи організації та діяльності Національної гвардії України визначає Закон України «Про Національну гвардію України» від 13.03.2014 № 876-VII. В частині 2 статті 21 цього Закону закріплено, що Військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

В пункті 1 статті 9 Закону № 2011-XII закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з абзацом 2 пункту 1 статті 9-1 цього ж Закону речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок №178). Порядок визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку № 178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (пунктом 5 Порядку № 178).

Пункт 242 розділу XII «Звільнення з військової служби» Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення № 1153/2008) визначає:

Після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік. [. . .] Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 розділу ІV Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу ІV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 14.03.2019 у справі № 820/660/17 вказав:

« … за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини»;
«… непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/міліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України»;
«…реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань».
При прийнятті рішення суд виходить з таких мотивів:

ОСОБА_1 проходив військову службу в Національній гвардії України, 26.04.2019 прийняте рішення про його звільнення в запас Збройних Сил України, за станом здоров`я, яке реалізоване 04.06.2019 шляхом видачі наказу по особовому складу, відповідно до якого позивач виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Остаточною датою закінчення проходження військової служби є 04.06.2019, про що зазначено в наказі № 129 від 04.06.2019, тобто 04.06.2019 є останнім робочим днем.

За змістом пункту 242 розділу XII «Звільнення з військової служби» Положення № 1153/2008, в день виключення зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем має бути проведений повний розрахунок за грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Як встановлено в рішенні Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.10.2019 року у справі № 300/1601/19, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України протиправно в день виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини не виплатила позивачу грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна в розмірі 34891,55 грн.

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України платіжним дорученням № 619 від 27.03.2020 нарахувала ОСОБА_1 компенсацію вартості неотриманого речового майна в розмірі 34891,55 грн. Суд констатує, що ОСОБА_1 фактично ці кошти виплачені 30.03.2018, що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» від 31.03.2020 на суму 34368,18 грн. (а.с. 27). Доказів подання та виконання платіжного доручення № 619 від 27.03.2020 року саме 27.02.2020 відповідачем, з огляду на його обов`язок в судовому процесі як суб`єкта владних повноважень, суду не подано. Тому суд бере за дату реального виконання відповідачем обов`язку щодо повного розрахунку з позивачем при звільненні 30.03.2020, що за таких обставин буде справедливим.

Щодо різниці в сумах виплати, вказаних у згаданих платіжному дорученні та банківській виписці, а саме: 523,37 грн. (34891,55-34368,18), то суд зазначає, що така різниця виникла внаслідок вирахування з суми 34891,55 грн. військового збору за ставкою 1,5 відсотки (34892/100*1,5).

Отже, станом на дату виключення із списків особового складу частини - 04.06.2019 відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а така виплата належних при звільненні сум завершена фактичним виконанням 30.03.2020, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП, пункту 242 розділу XII «Звільнення з військової служби» Положення № 1153/2008. Тому період з 05.06.2019 до 30.03.2018 є періодом затримки розрахунку з позивачем при звільненні, оскільки 04.06.2019 є останнім робочим днем позивача, а останнім днем такого розрахунку є саме 30.03.2020 - день коли позивач фактично отримав кошти у своє володіння, тобто з ним проведено остаточний розрахунок. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 05.12.2018 у справі № 808/2442/16.

Щодо необхідності включення до періоду розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум згідно з статтею 117 КЗпП періоду з 15.10.2019 день ухвалення Івано-Франківським окружним адміністративним судом рішення у справі № 300/41/20 до 30.03.2020 року день остаточного розрахунку, то судом враховано висновки Великої Палати Верховного суду, викладені в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Велика Палата Верховного Суду зазначила:

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Отже, враховуючи вказаний висновок Великої Палати Верховного суду щодо застосування статті 117 КЗпП, суд дійшов висновку про те, що період з 05.06.2019 до 30.03.2020 повинен бути включений до розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум.

Щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум, то суд погоджується з розрахунком позивача, викладеним в позовній заяві (а.с. 6).

Відповідно до довідок відповідача № 1/2-13 від 28.01.2020 (а.с. 20), № 1/2-61 від 22.06.2020 (а.с. 48), № 1/2-55 від 18.06.2020 (а.с. 49) розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два повні місяці, що передували місяцю в якому відбулося звільнення з військової служби, становив: за квітень 2019 року 17263,50 грн., за травень 2019 року 17263,50 грн., усього 34527,00 грн.; при ділення цієї суми на 61 календарний день середньоденне грошове забезпечення становить 566,01 грн. Вказана обставина підтверджена й довідкою відповідача за № 1/2-55 від 18.06.2020 (а.с. 49).

Період затримки розрахунку при звільненні обраховується починаючи з першого дня після звільнення до остаточної виплати належних позивачу сум (05.06.2019 до 30.03.2020) становить 299 календарних днів. Отже, середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум складає 169236,99 грн. Відтак, відповідно до встановлених статтею 117 КЗпП правил, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум коштів за період з 05.06.2019 до 30.03.2020 в розмірі 169233,99 грн.

Суд відхиляє аргументи відповідача про те, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду з цим позовом з посиланням на постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 815/2681/17 та від 22.01.2020 у справі № 620/1982/19. Суд зауважує, що обставини цієї справи є відмінними від обставин у справах № 815/2681/17 та № 620/1982/19. Конституційний Суд України у рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 вказав, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

За обставин цієї справи виплата грошової компенсації за неотримане речове майно фактично проведено 30.03.2020, а з цим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 31.03.2020, тобто в межах місячного строку.

Також суд, з огляду на норму частини 5 статті 242 КАС України, при застосуванні статті 117 КЗпП, вважає за необхідне застосувати висновки Великої Палати Верховного суду, викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (повний текст 24.02.2020), щодо права суду зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, а саме:

81. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
91. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
91.1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
91.2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
91.3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
91.4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
92. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
93. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).
Вказані висновки Великої Палати Верховного Суду в подальшому викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/817, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц.

Застосовуючи наведені Великою Палатою Верховного Суду критерії до обставин цієї справи суд враховує таке:

- період затримки відповідачем виплати належної позивачу при звільненні суми 34891,55 грн. був доволі тривалим (більше дев`яти місяців);

- позивач добросовісно та послідовно вчиняв дії щодо отримання належної йому грошової компенсації за неотримане речове майно. Зокрема, за день до виключення його зі списків особового складу подав рапорт командиру Військової частини НОМЕР_1 про виплату йому грошової компенсації за нетримане речове майно, що відповідає вимогам Порядку № 178. В подальшому через три тижні після звільнення позивач звернувся до відповідача з заявою від 26.06.2019 року про виплату належної йому грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 34891,55 грн. Після отримання від відповідача листом № 50/41-1071 від 22.07.2019 відповіді на його звернення від 26.06.2019, позивач негайно подав позов до суду про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 34891,55 грн., про що свідчить ухвала Івано-Франківського окружного адміністативного суду від 29.07.2019 року про відкриття провадження в адміністративній справі № 300/1601/19. Після набрання 20.12.2019 року законної сили рішення Івано-Франківського окружного адміністативного суду від 15.10.2019 року у справі № 300/1601/19, позивач 20.01.2020 року отримав виконавчий лист № 300/1601/19, за яким відкрито виконавче провадження згідно постанови від 28.01.2020 ВП № 61080761.

- відповідач лише в листопаді 2019 звернувся до керівництва про необхідність виділення коштів для погашення заборгованості перед ОСОБА_1 в сумі 34891,55 грн. (телеграма № 1515 від 12.11.2019, а.с. 50);

- ОСОБА_1 в червні 2019 року отримав одноразову вихідну допомогу при звільненні в розмірі 164003,25 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 24168,90 грн. та заробітну плату за червень в розмірі 2301,81 грн. (з вирахуванням обов`язкових платежів), всього на загальну суму більше 190 тисяч грн.

- сума простроченої заборгованості 34891,55 грн. майже в 5 разів перевищує розраховану згідно статті 117 КзПП суму середнього заробітку за час прострочення 169236,99 грн.

Судом також враховано, що одним з варіантів приблизної оцінки майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою виплати 35 тис. грн., які розумно передбачити, може бути розрахунок на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні у 2019-2020 роках розміру сум, які позивач, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки за відповідний період прострочки розрахунку, взявши кредит з метою збереження рівня його життя (пункт 94.5 постанови Великої Палати Верховного суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

З наведеного, суд зробив висновок про те, що затримка виплати всіх сум при звільненні тривала доволі значний період з вини відповідача (більше 9 місяців), яка частково пояснюється неотриманням військовою частиною коштів після звернення до керівництва в листопаді 2019. Позивач добросовісно та в розумні строки вживав заходів щодо отримання належних йому при звільненні коштів. Проте розрахована згідно статті 117 КзПП сума середнього заробітку за час прострочення не співмірна сумі простроченої заборгованості, оскільки майже в 5 разів більша. Суд вважає, що невиплата приблизно 35 тисяч грн. хоча й порушила права позивача, проте не залишила його без коштів на життя, враховуючи виплату йому в місяці звільнення одноразової вихідної допомоги, грошової компенсації за невикористану відпустку та заробітної плати на загальну суму більше 190 тисяч грн.

Тому суд вважає, що стягнення з відповідача 169236,99 грн. (сума, яка обчислена на підставі встановлених статтею 117 КЗпП правил) буде покладенням на нього надмірного та непропорційного тягаря. Суд вважає достатнім та справедливим визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних позивачу при звільненні сум в сумі 34527 грн., що дорівнює його двохмісячному середньому заробітку на час звільнення, що враховує строк прострочення, дії сторін, орієнтовну як співмірність вказаної суми, так і оцінку майнових втрат позивача, які розумно можна було передбачити.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих її втрат, які розумно можна було б передбачити (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, пункт 43 постанови Великої Палати Верховного суду від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц).

З огляду на висновок суду про необхідність зменшення визначеної на підставі правил статті 117 КЗпП розміру відповідальності відповідача, позовні вимоги належить задовільнити частково.

Суд пам`ятає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно до положень статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Суд дійшов висновку, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.06.2019 до 30.03.2020 в розмірі 34527 грн. Ця сума вказана без утримання обов`язкових платежів та зборів, однак суд не бачить підстав зазначати вказану інформацію в резолютивній частині рішення, оскільки нарахування таких платежів прямо передбачено податковим законодавством і не потребує уточнення в рішенні суду. Щодо цього питання судом також враховано зміст постанов Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі № 821/1083/817, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц, резолютивні частини яких не містять такої конкретизації.

Щодо розподілу судових витрат у справі.

Згідно з копією посвідчення серії НОМЕР_3 від 13.01.2017, ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, а тому посилаючись на пункт 13 частини 1 статті 5 Закону України Про судовий збір не сплатив судовий збір за звернення до суду з цим позовом.

Разом з тим, з урахуванням висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та постанові Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 226/168/15-ц (провадження № 6-1121цс16) працівник не вважається звільненим від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Такий висновок підтримано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

За аналогією вказаний висновок стосується спорів, пов`язаних з проходженням особою військової служби. Водночас вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не пов`язана з виконанням військового обов`язку.

Щодо міркування позивача про те, що він має пільгу щодо сплати судового збору як учасник бойових дій, то суд вказує таке.

Пільги щодо сплати судового збору визначено в частині першій статті 5 Закону № 3674-VI. Так, відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону №3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Ця норма Закону має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон № 3551-XII). Нормами частини другої статті 22 цього Закону визначено, що особи, на яких поширюється дія цього Закону, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, наведено у статті 12 Закону № 3551-XII.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.02.2020 у справі № 545/1149/17 зазначила, що «вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону №3551-XII».

З огляду на це суд вважає, що цей позов за своїм змістом не стосується пільг, доплат чи інших соціальних гарантій позивача як учасника бойових дій, а звернення позивача з цим позовом за захистом порушеного права не зумовлено наявністю чи відсутністю у позивача статусу учасника бойових дій.

Таким чином, в розрізі положень статті 12 Закону № 3551-XII, змісту та підстав заявлених позовних вимог, відсутні підстави для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання цього позову на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI.

Під час звернення до суду із розглядуваним позовом ОСОБА_1 не сплатив судовий збір з позовної вимоги про стягнення середнього заробітку в розмірі 169236,99 грн. за весь час затримки розрахунку при звільненні. Отже, сума несплаченого ним судового збору склала 1692,37 грн. (1 % від ціни позову 169236,99 грн.).

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд частково задовільнив позов, зменшивши суму, що належить стягнути з відповідача на користь позивача, з 169236,99 грн. до 34527 грн., та відмовив в задоволенні позову в решті суми, а саме: 134709,99 грн. (169236,99 34527). Отже, сума недоплаченого з цієї частини позову судового збору складає 1347,10 грн., яку належить стягнути з позивача в дохід Державного бюджету за відповідними реквізитами.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце місце проживання: АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) 34527 (тридцять чотири тисячі п`ятсот двадцять сім) гривень.

В задоволенні позову в решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) в дохід державного бюджету України (отримувач коштів - УК у м.Ів.-Фр./ОТГ м.Ів.-Фр./ 22030101, код отримувача 37952250, код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача - UA4009612, код класифікації доходів бюджету 22030101) судовий збір в розмірі 1347 (тисячу триста сорок сім) гривень 10 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_4 ).

Суддя /підпис/ Боршовський Т.І.