Справа № 640/23467/19
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2020-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2020 року м. Київ № 640/23467/19

Окружний адміністративний суд м. Києва, у складі судді Вєкуа Н.Г, розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) з позовом до Служби безпеки України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 33, ), в якому просить суд зобов`язати Службу безпеки України здійснити виплату ОСОБА_1 (НОМЕР_2) усього належного йому грошового утримання (грошового забезпечення) та компенсації за неотримане ним речове майно за весь період військової служби - у розмірі на день ухвалення рішення суду.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного контракту про проходження військової служби в Службі безпеки України, відповідач зобов`язаний був забезпечувати позивачу дотримання соціально-економічних, політичних, особистих прав, зокрема, фінансове та матеріально-технічне забезпечення. Проте, всупереч вимогам законодавства, відповідач у липні 2018 року припинив виплати позивачу грошового забезпечення, в зв`язку із чим, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 03 грудня 2019 року відкрито провадження у справі.

Відповідач, не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого

Ухвалою суду від 16 квітня 2020 року провадження у справі в частині позовних вимог про зобов`язання першого заступника Голови Служби безпеки України видати наказ про звільнення з військової служби (з виключенням із списків особового складу) підполковника ОСОБА_1 (НОМЕР_2)за підпунктом «ж» пункту 1 ч.5 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тобто з підстав припинення контракту через систематичне невиконання умов контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця) було закрито.

В судовому засіданні 02.07.2020 року суд перейшов до розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши наявні документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

09.08.2019 року між позивачем та Службою безпеки України було укладено контракт про проходження військової служби у Службі безпеки України, строком на 5 років до 31 серпня 2024 року.

Відповідно до вказаного контракту, Служба безпеки України зобов`язувалась забезпечувати позивачу дотримання соціально-економічних, політичних та особистих прав позивача та членів його сім`ї, зокрема, фінансове, матеріально-технічне та інше забезпечення.

Проте, у період з 16.07.2018 року позивачу була припинена виплата грошового забезпечення, відповідно до Інструкції № 515.

В зв`язку із неотриманням тривалий час грошового забезпечення, позивач був змушений звернутися до Окружного адміністративного суду м. Києва із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Відповідно до частин 1, 2 та 4 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частина 6 статті 2 вказаного Закону визначає види військової служби, серед яких військова служба за контрактом осіб офіцерського складу.

Так, матеріалами справи встановлено, що 17 липня 2014 року між ОСОБА_1 та СБУ було укладено контракт про проходження військової служби строком на п`ять років з 01.09.2014 по 01.09.2019 року.

12 вересня 2017 року у рамках кримінального провадження № 0000274 (внесеного до ЄРДР 15.07.2016 року) Головним слідчим управлінням СБУ, за погодженням з Генеральною прокуратурою України, позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 332 Кримінального кодексу України (незаконне переправлення осіб через державний кордон України з використанням свого службового становища

Того ж дня, позивач наказом Голови СБУ від 30.09.2017 №1153-ос був зарахований у розпорядження першого заступника Голови СБУ - начальника ГУ БКОЗ по посаді консультанта начальника управління за підпунктом "в" пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затверджене Указом Президента України від 27.12.2007 № 1262 (у разі здійснення стосовно військовослужбовця кримінального провадження - до закриття кримінального провадження чи постановления вироку суду).

06.11.2017 року матеріали кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 було направлено для затвердження до Генеральної прокуратури України, а обвинувальний акт у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення того ж дня скеровано до Солом`янського районного суду міста Києва. На даний час розгляд справи по суті триває.

Позивач зазначає, що припинення йому виплати грошового забезпечення, починаючи з 16.07.2018 року є неправомірним, оскільки відповідно до п. 2 Контракту, відповідач зобов`язаний забезпечувати позивачу фінансове, матеріально-технічне та інше забезпечення, відповідно до порядку, встановленого законодавством України та нормативно-правовими актами СБУ.

Суд, проаналізувавши матеріали справи, в тому числі ті, що були надані відповідачем із грифом «для службового користування», встановив, що доводи позивача є необґрунтованими та спростовуються нормативно-правовими документами, наявними в матеріалах справи.

Так, правовідносини з питань зарахування військовослужбовців у розпорядження начальників (командирів) та виплати їм грошового забезпечення регламентовано пунктом 48 Положення, а також пунктами 4.9 - 4.15 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженої наказом СБУ від 14.10.2008 № 772 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 31.12.2008 за № 1323/16014.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення та виплат компенсаційного характеру військовослужбовцям СБУ на момент виведення позивача у розпорядження, було визначено вимогами Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України, затвердженої наказом СБУ від 23.01.2008 №35/ДСК, яка втратила чинність на підставі наказу ЦУ СБУ від 10.04.2018 №515/ДСК.

Відповідно до пункту 3.1 Інструцкції-35 виплата грошового забезпечення військовослужбовцям СБУ здійснювалась на підставі наказів по особовому складу органів, підрозділів, закладів та установ СБУ.

Абзацом п`ятим підпункту 3.2.1 пункту 3.2 Інструкції-35 передбачалось, що строки перебування військовослужбовців у розпорядженні відповідних начальників або керівників залежно від підстав такого зарахування, визначались відповідно до чинного законодавства України.

Згідно з абзацом шостим підпункту 3.2.1 пункту 3.2 Інструкції-35, у разі закінчення строків перебування у розпорядженні виплата грошового забезпечення військовослужбовцям здійснювалась за рішенням Голови Служби безпеки України на підставі мотивованих рапортів начальників або керівників, у розпорядженні яких перебували військовослужбовці.

Підпунктом 3.2.3 пункту 3.2 Інструкції-35 було передбачено, що військовослужбовцям, які були зараховані в розпорядження відповідних начальників або керівників і на яких, відповідним наказом (розпорядженням) по особовому складу було покладено тимчасове виконання обов`язків (завдань) за посадами, грошове забезпечення виплачувалось у порядку та розмірах, визначених цією Інструкцією.

Згідно з пунктом 4.9 Інструкції, зарахування військовослужбовців у розпорядження відповідних начальників, згідно з пунктом 48 Положення - це визначення їх тимчасового службово-посадового становища, коли вони проходять військову службу у підпорядкуванні відповідних начальників, але без призначення на конкретні посади.

Згідно з абзацом 14 пункту 48 Положення за військовослужбовцями, зарахованими у розпорядження прямих начальників (командирів), зберігається матеріальне та грошове забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, якщо інше не передбачене законодавством.

Відповідно до підпункту 3.2.1 пункту 3.5 Інструкції-35 (в редакції, чинній на момент зарахування позивача у розпорядження) за військовослужбовцями, зарахованими у розпорядження відповідних начальників або керівників (крім тих , що відсторонені від виконання службових повноважень відповідно до Закону України "Про запобігання корупції", відсторонені від посади відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, або які оголошені в розшук чи до яких застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою), виплата грошового забезпечення зберігалася на весь період перебування у розпорядженні за посадами, які вони займали.

На момент подання позову вказані правовідносини врегульовано Інструкцією про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України, затвердженої наказом Центрального управління СБУ від 10.04.2018 № 515/ДСК та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.04.2018 за №512/31964. Вказана Інструкція набрала чинності з 01.03.2018 року.

Інструкцією-515/ДСК, яка набрала чинності з 01.08.2018 року, було запроваджено новий порядок та умови виплати грошового забезпечення та виплат компенсаційного характеру військовослужбовцям СБУ, при цьому Інструкцію-35 було визнано такою, що втратила чинність.

Згідно з пунктом 1 глави 1 розділу IV Інструкції-515/ДСК виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, зарахованим у розпорядження відповідних начальників або керівників, здійснюється на підставі наказів по особовому складу органів, підрозділів, закладів та установ СБУ, що готуються підрозділами кадрового забезпечення та погоджуються з відповідними фінансовими і юридичними підрозділами.

При цьому відповідно до пункту 2 глави 1 розділу IV Інструкції-515/ДСК за військовослужбовцями, зарахованими в розпорядження відповідних начальників або керівників, зберігається виплата грошового забезпечення всіх видів за посадами, які вони займали, протягом строків перебування у розпорядженні, а у випадках, коли такі строки не визначені- зберігається лише протягом шести місяців з дня зарахування в розпорядження.

Оскільки підпунктом "в" пункту 48 Положення, відповідно до якого позивача було зараховано у розпорядження, не визначено конкретний строк (термін) перебування у розпорядженні, то нарахування і виплата грошового забезпечення позивачу мала здійснюватися тільки протягом шести місяців з моменту зарахування його у розпорядження, тобто з 12.09.2017 до 12.03.2018.

Проте, як підтверджено довідкою фінансово-економічного управління Служби безпеки України № 21/2/2-605 від 09.06.2020 року та не спростовується позивачем, виплата грошового забезпечення йому здійснювалась по 16.07.2018 року включно, тобто понад встановлений термін.

Крім того, відповідно до пункту 1 глави 1 розділу IV Інструкції-515 виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, зарахованим у розпорядження відповідних начальників або керівників, здійснюється на підставі наказів по особовому складу органів, підрозділів, закладів та установ СБУ.

Згідно з абзацом третім пункту 6 глави 1 розділу IV Інструкції-515, після закінчення строків перебування у розпорядженні, передбачених пунктом 48 Положення (якщо військовослужбовці не призначені на посаду або не звільнені з військової служби), а у випадках коли такі строки не визначені - після спливання шести місяців з дня зарахування в розпорядження відповідних начальників або керівників, виплата їм грошового забезпечення здійснюється за рішенням Голови Служби безпеки України на підставі мотивованих рапортів начальників або керівників, у розпорядженні яких перебувають такі військовослужбовці.

При цьому, військовослужбовцям, які зараховані у розпорядження відповідних начальників або керівників і на яких, відповідним наказом (розпорядженням) по особовому складу покладено тимчасове виконання обов`язків (завдань) за посадами, грошове забезпечення виплачується у порядку та розмірах, визначених цією Інструкцією (пункт 8 глави 1 розділу IV Інструкції-515).

Судом встановлено, що відносно позивача не було видано відповідного розпорядчого акту (наказу, розпорядження) по особовому складу про покладення на нього тимчасового виконання обов`язків (завдань) за відповідною посадою, а також відсутні рапорти його керівництва і, як наслідок, - рішення Голови Служби безпеки України про виплату йому грошового забезпечення, тому вимоги позивача про виплату грошового забезпечення за певний період часу його перебування у розпорядженні є безпідставними та необґрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають.

Суд звертає увагу, що відповідно до наказу Голови СБУ від 20.02.2020 № 240-ос/ДСК позивачу були нараховані та здійснені всі належні йому при звільненні з військової служби грошові виплати, в тому числі: грошова компенсація за речове майно, що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю № 1575 від 13.03.2020, компенсація за невикористану відпустку, згідно розрахунково-платіжною відомістю № 1576 від 13.03.2020 року, а також вихідна допомога при звільненні, відповідно до розрахунково-платіжної відомості № 1716 від 13.03.2020 року.

Вказані виплати були отримані особисто позивачем 13 березня 2020 року в касі фінансово-економічного управління СБУ, про що свідчать особистий підпис ОСОБА_1 .

Відтак, позовні вимоги про стягнення всього належного грошового утримання та компенсації за неотримане позивачем речове майно задоволенню не підлягають, в зв`язку із їх фактичним виконанням відповідачем.

З огляду на вищевикладене, враховуючи досліджені під час розгляду справи матеріали, приймаючи до уваги думки представників сторін, висловлених ними у судових засіданнях, суд приходить до висновку, що відповідач, керуючись вимогами Інструкції-515, виконав покладений на нього обов`язок щодо грошового забезпечення позивача на час його перебування у розпорядженні відповідного начальника, в зв`язку із чим позовні вимоги позивача суд вважає необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, враховуючи, встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно, враховуючи те, що у задоволенні позову слід відмовити, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

Керуючись статтями 77-78, 139, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.Г. Вєкуа