Справа № 240/5822/20
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
09 липня 2020 року м. Житомир справа № 240/5822/20
категорія 106030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лавренчук О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частина НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 у якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати всіх належних йому сум у день звільнення (невиплати грошової компенсації за невикористані відпустки як учаснику бойових дій у сумі 7756,87 грн.);
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплати грошової компенсації за невикористані відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 7756,87 грн.) за період з 28.11.2017 по 19.03.2020 в сумі 124228,68 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку йому не було виплачено у день виключення зі списків частини (28.11.2017), що свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Вказує, на виконання рішення суду у справі №240/8766/19, відповідачем 19.03.2020 виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку. Зазначає, що спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, а порядок відшкодування за час затримки при звільненні працівника визначений Кодексом законів про працю України.
Ухвалою суду від 13.04.2020 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відзив на позовну заяву надійшов до суду 06.05.2020. У відзиві відповідач вказує, що відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню, не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо). Порядок проведення розрахунку при звільненні з військової служби регулюється Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», однак положення цього Закону не передбачають такого виду відповідальності адміністративної установи щодо виплати середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплати при звільненні. Більше того даний нормативно-правовий акт не містить відсильної норми про право військовослужбовця щодо отримання такої компенсації за загальними підставами, грошова компенсація календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, тобто не є складовою винагороди за виконану роботу (службу). За таких обставин військова частина НОМЕР_1 вважає, що у даному випадку відсутні підстави виплатити середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні, оскільки військова частина НОМЕР_1 провела з Позивачем повний розрахунок щодо сплати грошового забезпечення при звільненні зі служби, а виплата грошової компенсації за календарні дні додаткової відпустки не є складовою винагороди за виконану роботу (службу). Таким чином, враховуючи все вище викладене, прошу в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю за безпідставності заявлених вимог.
Ухвалою суду від 21.05.2020 постановлено витребувати від Військової частини НОМЕР_1 довідку про розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 , обрахованого відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100.
Відповідь на відзив надійшла до суду 25.05.2020 та ідентична за змістом відповідь на відзив зареєстрована відділом документального забезпечення суду 27.05.2020.
До суду 03.06.2020 надійшла довідка про доходи №1039 від 01.06.2020.
Заперечення на відповідь надійшло до суду 11.06.2020.
У період із 10.06.2020 по 24.06.2020 головуюча суддя перебувала у відпустці.
Суд, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з таких підстав.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а наказом командира №233-рс від 28.11.2017 звільнений з військової служби у запас. Відповідно до наказу №138 від 28.11.2018, із 28.11.2017 виключений зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення, (а.с. 12).
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 25.11.2019 у справі №240/8766/19 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за час проходження військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.11.2017.

Згідно виписки по картковому рахунку, 19 березня 2020 року на картковий рахунок ОСОБА_1 було перераховано кошти в сумі 7756,87грн (а.с. 19). Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 №2228 від 23.03.2020, сума виплати, здійсненої на виконання судового рішення у справі №240/8766/19 становить 7875 грн (а.с. 18).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплати грошової компенсації за невикористані від, позивач звернувся до суду з позовом.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплати грошової компенсації за невикористані від, позивач звернувся до суду з позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ні Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ні іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.

Згідно з правовою позицією, висловленою колегією суддів Верховного Суду України у своїй постанові від 17.02.2015 (справа №21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Крім того, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Разом з тим, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який був вирішений на користь працівника.

Суд відмічає, що незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.

За такого правового врегулювання, передбаченого частиною 1 статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що їх положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Натомість, спірні правовідносини за своєю суттю є спором, що виник внаслідок невиконання судового рішення, що виключає можливість застосування положень ст.117 КЗпП України.

При цьому, суд відмічає, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

За таких обставин суд вважає, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставним.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 06.06.2018 у справі №804/1782/16, від 27.06.2018 у справі №810/1543/17, від 10.04.2019 у справі №823/1919/16, від 18.11.2019 у справі №0940/1532/18, від 04.12.2019 року у справі №825/742/16, висновки якого, в силу вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема, з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року, яким встановлено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати, відповідно до статті 117 КЗпП України, може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Судом безспірно встановлено, що Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25.11.2019 у справі №240/8766/19 (набрало законної сили 25 лютого 2020 року) було перераховано на картковий рахунок позивача кошти в сумі 7756,87грн.

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 №22/31 від 23.03.2020, сума виплати, здійсненої на виконання судового рішення у справі №240/8766/19 становить 7875,00 грн, (а.с. 18).

Окрім того, суд відмічає, що саме судовим рішенням у справі №240/8766/19 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації при звільненні за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, тобто саме судовим рішенням, постановленим у 2019 році визнано вину роботодавця у невиплаті працівнику належних при звільненні у 2016 році сум.

Суд звертає увагу, що сума грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивачу була присуджена судом, а звільнення з військової служби відбулося без будь-яких зауважень з боку позивача, спорів щодо визначених сум.

Отже, відсутні підстави стверджувати, що вказані вище положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Зазначеної позиції підтримується також Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 19.02.2020 у справі 240/9951/19.

Таким чином, з огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність вини відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачем при звільненні, а відтак відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час такої затримки.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук