Справа № 360/1454/20
Суддя: О.В. Ірметова
Дата ухвалення: 2020-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

13 липня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1454/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Ірметова О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу від 31.01.2020 № 481-сг, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

07 квітня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Луганській області, з такими вимогами:

1) визнати протиправним та скасувати наказ від 31.01.2020 № 481-сг відповідача "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою";

2) зобов`язати відповідача видати позивачу наказ про дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території, яка заданими Державного земельного кадастру, враховується в Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області, орієнтованою площею 2,00 га у власність для ведення селянського господарства.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 29 грудня 2019 року позивач до Головного управління Держгеокадастру у Луганській області з письмовою заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території, яка за даними Державного земельного кадастру, враховується в Ліснополянській сільській раді Марківський району Луганської області, орієнтовною площею 2,00 га у власність, для ведення особистого селянського господарства.

31 січня 2020 року Відповідач прийняв Наказ № 481-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», згідно якого у задоволенні клопотання позивача було відмовлено без зазначення причини такої відмови. В наказі було зазначено, що позивачу відмовлено «до моменту здійснення заходів щодо припинення іншого речового права відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» позивач вважає зазначений наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, про що надав на позовну заяву (а.с. 46-49), в обґрунтування якого зазначено таке.

03.01.2020 на адресу Головного управління від ОСОБА_2 надійшла заява вх. № Г-26/0/36-20 з додатками, згідно якої позивач просив Головне управління надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ріллі орієнтованою площею 2 га у власність, із земель державної власності сільськогосподарського призначення, що розташовані за межами населених пунктів, на території, яка за даними державного земельного кадастру враховується в Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :18:007:0088 з поділом та зміною виду цільового призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код КВЦПЗ 01.01) для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03).

Земельна ділянка зазначена в заяві позивача (бажана земельна ділянка) входить до складу земельної ділянки з кадастровим номером :18:007:0088. В свою чергу, згідно даних Національної кадастрової системи та інформації Відділу у Марківському районі Головного управління Держгеокадастру у Луганській області від 17.01.2020 № 34-12-0.20-42/106-20 земельна ділянка сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 55,5904 га кадастровий номер :18:007:0088, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за межами населених пунктів, на території, яка за даними державного земельного кадастру враховується в Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області - перебуває в оренді ПП ОСОБА_3 згідно договору оренди землі від 19.04.2006, який зареєстрований в Марківському реєстраційному офісі про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19.04.2006 за №-40000079 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.11.2017 номер запису про інше речове право 23466831 (зі змінами додаткова угода від 15.11.2012 до договору оренди землі від 19.04.2006 за № 40000079). Крім того, встановлено, що наказом Головного управління від 23.07.2019 № 1545-сг «Про припинення дії договору оренди землі укладеного з ПП ОСОБА_4 » договір оренди землі від 19.04.2006, який зареєстрований в Марківському реєстраційному офісі про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19.04.2006 за № 40000079 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.11.2017 номер запису про інше речове право 23466831 (зі змінами додаткова угода від 15.11.2012 до договору оренди землі від 19.04.2006 за № 40000079) припинено у зв`язку із смертю ОСОБА_4 та відсутністю свідоцтва про право на спадщину щодо успадкування права оренди. Та в свою чергу, станом на дату розгляду заяви позивача не здійснено державну реєстрацію припинення іншого речового права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від імені Головного управління на вказану земельну ділянку.

Зважаючи на викладене, на думку відповідача, ним в силу приписів вище зазначених положень законодавства України, не можуть вчинятися дії щодо розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :18:007:0088 до моменту припинення іншого речового права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що виникло на підставі договору оренди землі від 19.04.2006, який зареєстрований в Марківському реєстраційному офісі про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19.04.2006 за № 40000079 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.11.2017 номер запису про інше речове право 23466831 (зі змінами додаткова угода від 15.11.2012 до договору оренди землі від 19.04.2006 за № 40000079) або за відсутності погодження землекористувача на вилучення земельної ділянки, що перебуває у його користуванні.

На підставі викладеного відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 30 квітня 2020 року відкрито провадження у справі, та призначено підготовче засідання у справі на 28 травня 2020 року (а.с. 16-17).

28 травня 2020 року підготовче засідання відкладено до 30 червня 2020 року (а.с. 77).

Ухвалою суду від 30 червня 2020 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 13 липня 2020 року (а.с. 82).

У судове засідання позивач не прибув, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У судове засідання представник відповідача не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, розгляд справи просив проводити без його участі.

Відповідно до частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи положення статті 205 КАС України, суд вважає за можливе розглянути дану справу в порядку письмового провадження за наявними матеріалами у справі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 72-77,90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов такого.

03 січня 2020 року ОСОБА_2 , звернувся до відповідача із заявою від 29.12.2019, в якій просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2 га у власність, із земель державної власності сільськогосподарського призначення, що розташовані за межами населених пунктів, на території яка за даними державного земельного кадастру враховується в Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :18:007:0088 з поділом та зміною виду цільового призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код КВЦПЗ 01.01) для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03) (а.с. 51).

До заяви були додані копія паспорту, копія ідентифікаційного номеру, графічні матеріали, копія посвідчення учасника бойових дій (а.с. 52-55).

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Луганській області від 31.01.2020 № 481-сг "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою" відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території, яка за даними Державного земельного кадастру враховується в Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області, орієнтованою площею земельної ділянки 2,000 га із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, до моменту здійснення заходів щодо припинення іншого речового права відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (а.с. 50).

Відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Луганській області №1545-сг від 23.07.2019, договір оренди землі від 19.04.2006, укладений між Марківською районною державною адміністрацією Луганської області та Приватним підприємцем ОСОБА_4 , який зареєстрований в Марківському реєстраційному офісі про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19.04.2006 за №40000079 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.11.2017 номер запису про інше речове право 23466831, вважати припиненим у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 та відсутністю свідоцтва про право на спадщину щодо успадкування права оренди (а.с. 65).

Згідно з пунктом 2.2 вказного наказу, земельну ділянку загальною площею 55,5904 га кадастровий номер :18:007:0088, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану за межами населених пунктів, на території, яка, за даними Державного земельного кадастру враховується в Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області обліковувати в землях запасу державної власності сільськогосподарського призначення шляхом внесення відповідних змін земельно-облікові документи.

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, визначаючись щодо заявлених позовних вимог та заперечень відповідача, виходить з такого.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно із приписами статті 14 Конституції України та статті 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Статтею 3 Земельного кодексу України встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 19 Земельного кодексу України визначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно із частиною другою статті 22 Земельного кодексу України до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Оцінюючи правомірність оскаржуваного рішення (наказу) відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у частині другій статті 2 КАС України, що відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень.

Так, відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом установлено, що відмова у наданні позивачеві дозволу на розроблення проекту землеустрою, викладена в наказі ГУ Держгеокадастру від 31.01.2020 № 481-сг, обґрунтована неможливістю надати дозвіл до моменту здійснення заходів щодо припинення іншого речового права відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Суд зазначає, що положеннями частини шостої статті 118 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені зазначеною статтею.

Частиною сьомою статі 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 вказаного Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Отже, наведений у частині сьомій статті 118 ЗК України перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

Таким чином, оцінюючи підстави ненадання дозволу, які наведені у наказі відповідача від 31.01.2020 № 481-сг, суд дійшов висновку, що такі підстави законом не передбачені, а отже є незаконними.

Доказів на підтвердження того факту, що до відповідача, окрім позивача, звернулася також особа, яка відповідно до вимог Закону має переважне право на отримання у власність саме цієї земельної ділянки, відповідач до суду не надав, отже не довів обґрунтованість та законність відмови позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

З огляду на наведене наказ від 31.01.2020 № 481-сг є протиправним та належить до скасування.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача видати ОСОБА_1 Наказ про дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, суд зазначає таке.

Відповідно до положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

За своїм змістом дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначати повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи без діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.

Дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни "може", "має право", "за власної ініціативи", "дбає", "забезпечує", "веде діяльність", "встановлює", "визначає", "на свій розсуд". Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним.

При реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

З урахуванням вищевикладеного прийняття рішення щодо розгляду заяви ОСОБА_1 є дискреційними повноваженнями відповідача, та суд не може підміняти відповідача, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції відповідача, оскільки такі дії виходять за межі визначених суду повноважень законодавцем.

Так, критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття, тощо.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно з частиною третьою статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, з огляду на положення пункту 2 частини другої статті 245 КАС України, зважаючи, що прийняття рішення за наслідками розгляду заяви позивача є дискреційними повноваженнями відповідача, а суд не повноважний перебирати на себе вирішення питань, які належать до компетенції відповідача, замість останнього, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги, зобов`язавши відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.12.2019 (вх. № Г-26/0/36-20 від 03.01.2020) про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з прийняттям обґрунтованого рішення за наслідками розгляду цієї заяви.

Відповідно, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать до часткового задоволення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Частиною восьмою статті 139 КАС України визначено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, а позивач відповідно до вимог п.13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, але такі витрати в силу ст. 139 КАС України підлягали оплаті, суд вважає за необхідне стягнути витрати зі сплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Луганській області до Державного бюджету України у сумі 420,40 грн (чотириста двадцять грн 40 коп.)

Керуючись статтями 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу від 31.01.2020 № 481-сг, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Луганській області від 31 січня 2020 року № 481-сг «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою».

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Луганській області (93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр. Центральний, 17, корп. 2, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) від 29.12.2019 (вх. № Г-26/0/36-20 від 03.01.2020) про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га, розташованої за межами населених пунктів на території, яка за даними Державного земельного кадастру враховується у Ліснополянській сільській раді Марківського району Луганської області кадастровий номер :18:007:0088 для ведення особистого селянського господарства, та про передачу земельної ділянки у власність, з прийняттям обґрунтованого рішення за наслідками розгляду цієї заяви.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Луганській області (93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр. Центральний, 17, корп. 2, ) до Державного бюджету України судовий збір у сумі 420,40 грн (чотириста двадцять грн 40 коп.)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України строк оскарження судового рішення продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Суддя О.В. Ірметова