Справа № 360/1852/20
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2020-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА
про закриття провадження у справi

13 липня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1852/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Пляшкова К.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом адвоката Солодовнікова Олександра Петровича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 08 травня 2020 року надійшов адміністративний позов адвоката Солодовнікова Олександра Петровича (далі - представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (Луганський прикордонний загін імені Героя України полковника Євгенія Пікуса) Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі - відповідач, Військова частина) з такими вимогами:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу в день звільнення 15 серпня 2019 року грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018 та 2019 рік в кількості 70 діб на загальну суму 15970,50 грн;

2) стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену в день звільнення 15 серпня 2019 року грошову компенсацію за не використані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, та 2019 рік в кількості 70 діб на загальну суму 15970,50 грн;

3) стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 3000,00 грн та витрати, понесені у зв`язку із здійсненням оплати розрахунку від 20 лютого 2020 року № 3-1 на копіювання або друк документів, що надаються за запитом інформації (адвокатський запит від 22 січня 2020 року) на суму 116,12 грн та банківський збір в сумі 20,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив дійсну військову службу у відповідача у період з 14 лютого 2015 року по 15 серпня 2019 року, брав безпосередню участь в Антитерористичній операції та в операції Об`єднаних сил в Луганській області, у зв`язку з чим позивачу отримав статус учасника бойових дій, про що видано посвідчення від 16 жовтня 2015 року серії НОМЕР_2 .

За наказом від 15 серпня 2019 року № 367 позивача звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України за підпунктом «ж» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем), виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення. Вислуга років на 15 серпня 2019 року складає: календарна 04 роки 05 місяців 17 днів; пільгова 07 років 00 місяців 02 дні; всього 11 років 05 місяці 19 днів.

Відповідно до довідки від 04 лютого 2020 року № 12/131 під час проходження служби у відповідача додаткова відпустка як учаснику бойових дій позивачу не надавалась, компенсація додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки не виплачувалась.

Згідно з довідкою від 26 березня 2020 № 324 грошове забезпечення позивача на день звільнення 15 серпня 2019 року становить 6844,50 грн, кількість календарних днів відпустки - 14 діб. Загальна сума компенсації за 2015-2019 роки складає 15970,50 грн, у тому числі: за 2015 рік - 3194,10 грн, за 2016 рік - 3194,10 грн, за 2017 рік - 3194,10 грн, за 2018 рік - 3194,10 грн, за 2019 рік - 3194,10 грн.

Всупереч вимог статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позивачу при звільненні не виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, у зв`язку з чим позивач просив позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою від 13 травня 2020 року прийнято позовну заяву до провадження, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (арк. спр. 34-35).

Від представника відповідача 01 червня 2020 року за вх. № 21310/2020 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник заперечує проти задоволення позовних вимог з таких підстав (арк. спр. 40-43).

Аналізуючи норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» слід прийти до висновку, що під час дії особливого періоду для військовослужбовців передбачені наступні види відпусток: щорічна основна відпустка; відпустка військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку; відпустка у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії; відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведено у Законах України від 21.10.1993 № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543- XII) та від 06.12.1991 №1932-ХІІ «Про оборону України» (далі - Закон № 1932-ХІІ).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил мобілізації чи з охоплює час воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-ХІІ визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової відпуски як учасникам бойових дій

Таким чином, оскільки під час дії особливого періоду надання додаткових відпусток із збереженням заробітної плати припинено, то вимоги щодо витати компенсації за невикористану додаткову відпустку (які є похідними від права) до задоволення не підлягають.

Представником позивача 03 червня 2020 року за вх. № 21810/2020 подано заяву про відмову від частини позовних вимог, в якій вказано, що 29 травня 2020 року на картковий рахунок позивача надійшли від відповідача грошові кошти в сумі 15730,94 грн, після стягнення військового збору з суми 15970,50 грн. Вказане свідчить, що відповідачем в добровільному порядку після відкриття провадження у справі виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, у зв`язку з чим позивач відмовляється від позовних вимог в частині стягнення з відповідача цієї компенсації. В іншій частині позивач підтримує позовні вимоги (арк. спр. 51-52).

Від представника відповідача 10 липня 2020 року за вх. № 27577/2020 надійшло клопотання про зменшення витрат на правову допомогу (арк. спр. 59-61).

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 КАС України, суд встановив таке.

Згідно з копіями паспорта громадянина України (арк. спр. 8), картки фізичної особи - платника податків (арк. спр. 9) встановлено такі дані про позивача: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

З наказу начальника 3 прикордонного загону імені Героя України Євгенія Пікуса Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 15 серпня 2019 року № 367-ОС (арк. спр. 12), посвідчення від 16 жовтня 2015 року серії НОМЕР_2 (арк. спр. 10), військового квитка серії СО від 25 квітня 2007 року (арк. спр. 11), довідки Військової частини від 20 травня 2020 року № 12/647 (арк. спр. 45) судом встановлено, що ОСОБА_1 проходів військову службу з 14 лютого 2015 року по 15 серпня 2019 року, набув статусу учасник бойових дій, звільнений з військової служби з 15 серпня 2019 року.

Згідно з довідками Військової частини від 04 лютого 2020 року № 12/131, від 26 березня 2020 року № 324, від 29 травня 2020 року № 12/747 ОСОБА_1 додаткова відпустка як учаснику бойових дій за 2015-2019 року у кількості 14 діб щороку не надавалась, компенсація за невикористану відпустку складає 15970,50 грн, виплата компенсації в день звільнення не здійснювалася (арк. спр. 25, 26, 44).

Проте, за наказом від 14 травня 2020 року № 311-ОС внесено зміни до наказу начальника 3 прикордонного загону імені Героя України Євгенія Пікуса Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 15 серпня 2019 року № 367-ОС «Про особовий склад» в частині виключення із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення старшини ОСОБА_1 , а саме пункт 1.1 наказу доповнити новим абзацом наступного змісту: «Виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку строком 14 календарних днів за рік, як особі, що має статус учасника бойових дій, за 2015 рік, за 2016 рік, за 2017 рік, за 2018 рік, за 2019 рік» (арк. спр. 46).

Згідно з довідкою Військової частини від 01 червня 2020 року № 482 ОСОБА_1 29 травня 2020 року виплачена грошова компенсація за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки у сумі 15730,94 грн згідно з наказом від від 14 травня 2020 року № 311-ОС (арк. спр. 56).

Інформація, вказана у довідці від 01 червня 2020 року № 482 щодо виплати позивачу грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій, також підтверджена витягом з розрахунково-платіжної відомості за травень 2020 року (арк. спр. 57).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Статтею 291 КАС України визначено особливості провадження у типовій справі, зокрема, згідно з частиною третьою цієї статті при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

З огляду на обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права, викладені у рішенні Верховного Суду від 16 травня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18, суд визнає дану адміністративну справу типовою до зразкової справи № 620/4218/18 та вважає за необхідне розглянути її з урахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

До спірних правовідносин необхідно застосувати Закон України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР), Закон України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон № 3551-ХІІ), Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) та Закон України від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі Закон № 3543-ХІІ).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР встановлено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з статтею 5 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 10-1 Закону № 2011-ХІІ визначено право військовослужбовців на відпустки та порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них.

Згідно з пунктом восьмим статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацами першим-другим пункту чотирнадцятого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ закріплено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абзац третій пункту чотирнадцятого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).

Відповідно до пунктів сімнадцятого, вісімнадцятого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Згідно з пунктом дев`ятнадцятим статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів (абзац перший пункту двадцять першого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).

Статтею 1 Закону № 3543-ХІІ визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень, є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Отже, у порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Системний аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави суду для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, припиняється.

Відповідно до пункту восьмого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Отже, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом № 2011-ХІІ. Так, відповідно до пункту чотирнадцятого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Тому, суд зазначає, що норми Закону № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260), у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ за 2015-2019 роки.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки в сумі 15970,50 грн.

Однак, відповідачем, після звернення позивача до суду з цим позовом, 29 травня 2020 року виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки в сумі 15970,50 грн, яка після утримання обов`язкових податків та зборів складає 15730,94 грн.

Тобто, на час розгляду та вирішення справи відповідачем вже виправлено оскаржуване позивачем порушення.

Згідно з пунктами 2 та8 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі: якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом; щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

З викладеного слідує, що у разі виправлення суб`єктом владних повноважень оскаржуваних порушень суд закриває провадження у справі, якщо відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання таких дій чи бездіяльності протиправними.

Незважаючи на ту обставину, що представник позивача відмовляється тільки від частини позовних вимог, а саме щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки, а в іншій частині підтримує позовні вимоги, суд вважає, що порушене право позивача на отримання при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки відповідачем суб`єктом владних повноважень відновлено у повному обсязі після звернення адвоката Солодовнікова О.П. в інтересах ОСОБА_1 з цим позовом шляхом виплати позивачу цієї грошової компенсації.

Зважаючи на те, що станом на дату розгляду справи відповідачем виправлено оскаржувані позивачем порушення, при цьому, у суду відсутні підстави вважати, що для повного відновлення законних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду з цим позовом, необхідним є визнання протиправною бездіяльності відповідача, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі повністю на підставі пункту 8 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, а не в частині позовних вимог, як зазначає представник позивача у заяві, що надійшла до матеріалів справи 03 червня 2020 року за вх. № 21810/2020.

Що стосується розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень пунктів 1, 4 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів.

За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною першою статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розмір витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою справи до розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Відповідно до частин першої, дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з частинами першою та п`ятою статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Питання про розподіл судових витрат суд не вирішує, оскільки позивач відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Що стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.

З системного аналізу вищевказаних положень Кодексу адміністративного судочинства України суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Такі документи повинні містити відомості, що безперечно свідчать про здійснення позивачем відповідних витрат, пов`язаних із розглядом в суді даної справи. Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом з позовною заявою представником позивача подано договір про надання правової допомоги від 22 січня 2020 року б/н, акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 07 травня 2020 року № 2, квитанцію від 07 травня 2020 року № 2 (арк. спр. 27, 28, 29).

Дослідженням договору про надання правової допомоги від 22 січня 2020 року б/н встановлено, що: за правову допомогу, передбачену підпунктом 1.2 Договору Замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі визначеному додатком № 1 до цього Договору (підпункт 3.1); в ціну Договору не включені фактичні витрати щодо виконання Адвокатом зобов`язань за Договором (підпункт 3.2); розмір оплати праці Адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються Сторонами в додатках до цього договору (пункт 4.1); за домовленістю Сторін, оплата правової допомоги може здійснюватися також у вигляді передплати або авансу (пункт 4.2).

Отже, судом з`ясовано, що розмір винагороди адвоката, умови та порядок оплати його праці, визначаються у додатках до цього договору. Однак, до матеріалів справи такі додатки не надані.

Надані представником позивача акт приймання-передачі наданих послуг від 07 травня 2020 року № 2 та квитанція від 07 травня 2020 року № 2 свідчать про те, що позивач отримав від адвоката послуги щодо: консультацій, запитів, збору доказів; складання позовної заяви, роботи адвоката з судовою практикою, законами та підзаконними актами для формування правової позиції щодо порушення прав позивача; за які сплатив 3000,00 грн.

Згідно з частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оскільки акт приймання-передачі наданих послуг та квитанція не визначені додатками за умовами договору від 22 січня 2020 року, тому не вважаються допустимими доказами складу та розміру витрат, які має сплатити замовник адвокату, пов`язаність зі справою тощо.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заява представника позивача про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу адвоката у сумі 3000,00 грн задоволенню не підлягає.

Що стосується витрат позивача на копіювання або друк документів, що надаються за запитом інформації на суму 116,12 грн та банківський збір в сумі 20,00 грн, суд зазначає таке.

Представник позивача звернувся до Військової частини з адвокатським запитом за отриманням інформації та документів (арк. спр. 13-14).

Листом Луганського прикордонного загону від 20 лютого 2020 року № 14/1769, в якому вказано, що інформація, запитувана представником позивача складає великий обсяг і підлягає відшкодуванню вартості витрат на виготовлення копій згідно з рахунком (арк. спр. 16), рахунок від 20 лютого 2020 року № 3-1, згідно з яким вартість витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію складають 116,12 грн (арк. спр. 17).

Позивач здійснив оплату витрат відповідача на копіювання та друк документів в сумі 116,12 грн, що підтверджено квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» від 02 березня 2020 року № 0.0..1 (арк. спр. 19).

Таким чином, судом встановлено, що позивач поніс витрати, пов`язані з витребуванням доказів, в сумі 116,12 грн.

Також з цієї квитанції слідує, що позивач сплатив 20,00 грн за надані банківські послуги. Однак, такі витрати не пов`язані з витребуванням доказів, тобто, не є витратами, пов`язаними з розглядом справи, тому їх відшкодування позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено.

Керуючись статтями 238, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі за позовом адвоката Солодовнікова Олександра Петровича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження: 93120, Луганська область, місто Лисичанськ, проспект Перемоги, бединок 58, код за ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати, пов`язані з розглядом справи, в сумі 116,12 грн (сто шістнадцять гривень 12 коп.).

Відмовити у стягненні за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 грн та банківського збору в сумі 20,00 грн.

Повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.О. Пляшкова