Справа № 761/46325/18
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2020-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Горяйнова А.М., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт Катерини Валеріївни на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт Катерини Валеріївни про визнання протиправними дій, скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт Катерини Валеріївни (далі - відповідач) про визнання неправомірними дії відповідача вчинені в межах виконавчого провадження № 56491304 щодо винесення 13.11.2018 року постанов про стягнення основної винагороди та стягнення витрат на проведення виконавчих дій та визнання незаконними та скасування постанов відповідача 13.11.2018 року про стягнення основної винагороди та стягнення витрат на проведення виконавчих дій в межах виконавчого провадження № 56491304.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка зазначила, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.02.2020 року було зупинено провадження у справі до ухвалення Великою Палатою Верховного Суду рішення у справі №2540/3203/18.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2020 року апеляційне провадження у справі поновлено.

06.07.2020 року на адресу суду від апелянта надійшли додаткові письмові пояснення, в яких приватний виконавець Шмідт К.В. зазначила, що посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 року по справі №2540/3203/18 є безпідставним та недопустимим, оскільки правовідносини у справі № 761/46325/18 не є подібними до правовідносин у справі №2540/3203/18, у якій на відміну від справи що розглядається, періоди спірних правовідносин та норми, що їх регулюють інші (зокрема, в справі №2540/3203/18 застосовуються норми Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VII в редакції до 28.08.2018 року). В той же час до спірних правовідносин. Що розглядаються судом по справі №761/46325/18, слід застосовувати преюдицію правових висновків зазначених у постанові Верховного Суду від 28.04.2020 року по справі №480/3452/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, 29.05.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Шмідт К.В. прийнято постанову, якою відкрито виконавче провадження № 56491304 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 30.11.2016 року № 761/15667/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» 623 148 грн. 37 коп. та судовий збір в сумі 3 654 грн. У вказаній постанові також зазначено про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 62 680, 23 грн.

08.06.2018 року відповідачем винесено постанову про накладення арешту на все майно, що належить боржнику, а також здійснено опис та арешт майна боржника, а саме квартири АДРЕСА_1 .

За результатами проведеної оцінки майна боржника складено Звіт про оцінку та Висновок про вартість об`єкта незалежної оцінки суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «Меркурій Партнерс», відповідно до яких ринкова вартість об`єкта оцінки - 2 210 987 грн., що в еквіваленті по курсу долара станом на дату оцінки 11 червня 2018 року становить 84 594,17 доларів США.

21.06.2018 року відповідачем було направлено до ДП «Сетам» заявку на реалізацію арештованого нерухомого майна № 1116.

Згідно наявного у матеріалах справи протоколу № 363798 від 22.10.2018 року про проведення електронних торгів, останні не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.

13.11.2018 року відповідачем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Цього ж дня відповідачем прийнято ще дві постанови про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 62 680, 23 грн. та про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у сумі 5 601,00 грн.

Позивачка, не погоджуючись із вказаними постановами, звернулася до суду з даним позовом.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (надалі за текстом - «Закон № 1404-VIII») виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 5 вказаного Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно частини 5 статті 26 цього Закону виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження та у разі, якщо виконавче провадження відкривається за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби (ч. 1 ст. 27 ЗУ № 1404-8).

Частиною 4 статті 27 Закону 1404-8 передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно із частиною п`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також частиною дев`ятою вказаної статті передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно частини 3 статті 40 Закону № 1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Так, положення частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.

Вказані положення частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII кореспондуються з нормою абзацу четвертого пункту 8 розділу III Інструкції.

Натомість частина друга статті 27 Закону № 1404-VIII передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

При цьому пункт 22 розділу ІІІ Інструкції встановлює, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

Крім того, пунктом 20 розділу ІІІ Інструкції визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону № 1404-VIII. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Відповідно до статті 13 Закону № 1403-VIII заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством.

Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Перегляд механізму визначення винагороди виконавців з метою стимулювання зростання рівня реального виконання судових рішень (як однієї із необхідних умов підвищення ефективності виконавчого провадження) запроваджено Стратегією реформування судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів на 2015-2020 роки, схваленою Указом Президента України від 20 травня 2015 року № 276/2015.

Кабінет Міністрів України постановою від 08 вересня 2016 року № 643 затвердив Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок), що визначає механізм виплати винагород державним виконавцям, а також розміри винагород державних виконавців і основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до пункту 2 Порядку у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону № 1403-VIII, виплачується винагорода у такому розмірі:

- 2 відсотки стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - державному виконавцю, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ;

- 0,5 відсотка стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - керівнику органу державної виконавчої служби та його заступникам, яким безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Згідно з положеннями пункту 4 Порядку фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково в порядку, встановленому Законом № 1404-VIII, якщо за таким документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Відповідно до пункту 6 Порядку для виплати винагороди державний виконавець, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ, подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника; категорія стягнення за виконавчим документом; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, реквізити платіжних доручень; перелік виконавчих дій та строки їх проведення; розрахунок належної до виплати винагороди; відомості про дотримання критеріїв.

Аналіз наведених вище норм Порядку свідчить про те, що у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду 11.03.2020 року у справі № 2540/3203/18.

З матеріалів справи вбачається, 29.05.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Шмідт К.В. прийнято постанову, якою відкрито виконавче провадження № 56491304 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 30.11.2016 року № 761/15667/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» 623 148 грн. 37 коп. та судовий збір в сумі 3 654 грн.

13.11.2018 року відповідачем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» та постанова про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 62 680, 23 грн.

Наведені вище обставини свідчать про те, що приватний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум згідно виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 30.11.2016 року № 761/15667/15-ц, а також приватний виконавець не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у вказаному виконавчому документі.

Доводи апелянта про те, що посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 року по справі №2540/3203/18 є безпідставним та недопустимим, оскільки правовідносини у справі № 761/46325/18 не є подібними до правовідносин у справі №2540/3203/18, у якій на відміну від справи що розглядається, періоди спірних правовідносин та норми, що їх регулюють інші (зокрема, в справі №2540/3203/18 застосовуються норми Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VII в редакції до 28.08.2018 року) колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

З 28 серпня 2018 року частину другу статті 27 Закону №1404-VІІІ змінено, (Законом України №2475-VIII від 3 липня 2018 року) та визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто, з урахуванням редакцій Закону №1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості ОСОБА_1 , база обрахунку виконавчого збору змінювалась.

Так, у період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як, у період після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

13.11.2018 року відповідачем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з письмовою заявою стягувача. Після чого державним виконавцем винесена спірна постанова про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 62 680, 23 грн.

Колегія суддів зазначає, що положення статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній у період до 28 серпня 2018 року) зменшували відповідальність ОСОБА_1 , як боржника, в порівнянні з нормами статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній з 28 серпня 2018 року), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми що підлягає примусовому стягненню.

Таким чином, з урахуванням того, що зміни внесені Законом №2475-VIII погіршили становище боржника ОСОБА_1 , а також те, що приватним виконавцем фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, виданим Шевченківським районним судом м. Києва 30.11.2016 року № 761/15667/15-ц, колегія суддів вважає, що у приватного виконавця були відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 62680,23 грн.

Суд звертає увагу на те, що за своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.05.2020 року у справі № 640/685/19.

Враховуючи висновки Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у приватного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-VIII та підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про визнання незаконною та скасування постанови відповідача від 13.11.2018 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій в межах виконавчого провадження № 56491304, колегія суддів зазначає наступне.

Задовольняючи позов в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.11.2018 року по справі № 761/15667/15-ц визнано неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт Катерини Валеріївни щодо вчинення виконавчих дій по примусовому виконанню виконавчого листа № 761/15667/15-ц, а саме в частині здійснення передачі на реалізацію арештованої квартири АДРЕСА_1 , якою користуються та в якій проживають неповнолітні діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без надання дозволу Органу опіки та піклування. На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що витрати понесені відповідачем під час проведення дій щодо такої реалізації також є протиправними, а тому постанова про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 13.11.2018 р. ВП№ 56491304 на суму 5 601,00 грн. є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Так, відповідно до статті 42 Закону № 1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

За змістом пункту 2 Розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону.

У разі якщо при закінченні виконавчого провадження або поверненні виконавчого документа витрати виконавчого провадження не були стягнуті, постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що витрати виконавчого провадження - це фактично понесені державним виконавцем витрати під час організації та проведення виконавчих дій (витрати на пересилку поштової кореспонденції; друк документів, тощо). Такі витрати компенсуються за рахунок боржника, незалежно від того чи виконано рішення боржником у добровільному порядку.

Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною в постановах Верховного Суду від 05.04.2019 року у справі №296/3226/17, від 29.11.2018 року у справі №748/1049/17.

Відтак, у разі повернення виконавчого документа на підставі п. 1 частини 1 статті 37 Закону № 1404-VIII, з боржника стягуються витрати виконавчого провадження.

Як було зазначено вище 13.11.2018 року відповідачем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Цього ж дня приватним виконавцем було винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 5601,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що спірна постанова про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 13.11.2018 року ВП№ 56491304 не містить детального розрахунку понесених витрат, їх вид та розмір, які передбачені чинними нормативно-правовими актами.

У відзиві на позовну заяву та у апеляційній скарзі відповідач навів розрахунок понесених витрат на суму 5601,00 грн., а саме:

51,00 грн. - за користування послугами АСВП;

1 200,00 грн. - на ПАТ «Укрпошта»;

500,00 грн. - на ТОВ «Уклон»;

3 500,00 грн. - проведення незалежної оцінки вартості майна;

350,00 грн. - витрати понесені приватним виконавцем (папір, канцелярія, конверти, витрати на закупівлю картреждів).

Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо необхідності врахування в даному випадку ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 23.11.2018 року по справі № 761/15667/15-ц, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 травня 2019 року та постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року.

Вказаною ухвалою було визнано неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт Катерини Валеріївни щодо вчинення виконавчих дій по примусовому виконанню виконавчого листа №761/15667/15-ц, який виданий Шевченківським районним судом м. Києва, в межах виконавчого провадження №56491304, а саме в частині здійснення передачі на реалізацію арештованої квартири АДРЕСА_1 , якою користуються та в якій проживають неповнолітні діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без надання дозволу Органу опіки та піклування.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанці, що оскільки ухвалою суду, яка набрала чинності, встановлено неправірність дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт Катерини Валеріївни щодо проведення процедури реалізації предмета іпотеки в рамках ВП№ 56491304, витрати понесені останнім під час проведення дій щодо такої реалізації також є протиправними, а тому постанова про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 13.11.2018 року ВП№ 56491304 на суму 5 601,00 грн. є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене у сукупності колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає залишенню без змін.

Доводи апелянта щодо наявності підстав для закриття провадження у справі, у зв`язку з тим, що дана справа не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки Закон № 1404-VIII встановлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства ( Аналогічна позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі № 826/15531/17).

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення дотримано норми матеріального права, що стало підставою для правильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шмідт Катерини Валеріївни - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 08.07.2020 року.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: А.М. Горяйнов

Є.І.Мєзєнцев