Справа № 460/3082/20
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2020-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

30 червня 2020 року м. Рівне №460/3082/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Н.В. Друзенко за участю секретаря судового засідання А.А. Головатчик, розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління ДПС у Рівненській області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, вимоги,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 24.05.2018 №6, від 11.05.2019 №4-1717 та податкової вимоги від 04.09.2018 №12069-17.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником нежитлових приміщень, розташованих на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , водночас не є ані власником, ані користувачем земельної ділянки 0,1754 га, на якій розташовані нежитлові приміщення, а отже обов`язку щодо сплати земельного податку не виникло. Крім того, позивач вказує, що загальна площа належних позивачу на праві власності будівель складає 617,9 кв.м, а не 1754 кв.м. Крім того, позивач вказує, що обчислюючи до сплати суму земельного податку, відповідач не отримував інформації від Держгеокадастру. Земельний податок у 2018 та 2019 роках було нараховано на підставі даних отриманих від органу місцевого самоврядування Мирогощанської сільської ради, а не на підставі даних державного земельного кадастру від центрального органу виконавчої влади. На підставі викладеного позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду від 04.05.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрити провадження в адміністративній справі №460/3082/20. Розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін 09.06.2020.

Ухвалою суду від 09.06.2020 розгляд справи відкладено до 30.06.2020.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, надав суду відзив на позовну заяву та просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що до особи, яка набула права власності на будівлю, автоматично переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщена така будівля, а отже нарахування позивачу плати за землю є правомірним.

У відповіді на відзив позивач підтримав позицію викладену в позовній заяві та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.01.2014 № 232, ОСОБА_1 набув у власність нежилі приміщення (ковбасний цех з допоміжними спорудами) загальною площею 617,9 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

27.03.2014 зареєстроване право власності на вищевказане нерухоме майно за ОСОБА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.9).

У подальшому, позивачу як власнику зазначеного нерухомого майна було нараховано земельний податок з фізичних осіб за 2018 рік у розмірі 24784,02грн. та за 2019 рік 24784,02грн., про що контролюючим органом прийнято відповідні податкові повідомлення-рішення від 24.05.2018 № 6-1717 та від 11.05.2019 № 4-1717 (а.с.11,14).

04.09.2018 у відповідності до статті 59 Податкового кодексу України контролюючим органом прийнято податкову вимогу від 04.07.2018 №12069-17 (а.с.10).

Позивач, зазначаючи, що не є власником чи користувачем земельної ділянки, на якій розташовані належні йому приміщення, не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями та податковою вимогою, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягає скасуванню, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Вирішуючи адміністративний спір по суті, суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, земельний податок обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Відповідно до підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, землекористувачами є юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Пунктом 269.1 статті 269 Податкового кодексу України визначено, що платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з положеннями пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування земельним податком згідно з положеннями статті 270 Податкового кодексу України є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Також, слід звернути увагу на положення пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України, якою визначено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Відповідно до пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (пункт 287.6 статті 287 Податкового кодексу України).

Особливості регулювання відносин в сфері земельного права, в тому числі підстави для набуття земельних ділянок у власність та користування, визначені Земельним кодексом України.

Так, згідно з частиною першою статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 Земельного кодексу України, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (стаття 124 Земельного кодексу України).

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом (стаття 202 Земельного кодексу України). При цьому земельна ділянка має бути індивідуально визначеним об`єктом нерухомого майна, якому властиві такі характеристики, як площа, межі, ідентифікатор у Державному земельному кадастрі тощо.

З системного аналізу зазначених норм слідує, що до нового власника має переходити право власності на земельну ділянку, водночас це право не виникає автоматично з моменту набуття у власність нерухомого майна, розташованого на такій ділянці, а лише після проведення державної реєстрації такого права.

Так, особу, яка володіє нерухомим майном, що розташоване на земельній ділянці, права на яку для такої особи не оформлені, не можна вважати платником земельного податку в розумінні статті 269 Податкового кодексу України до моменту виникнення відповідних прав такої особи на цю земельну ділянку відповідно до запису, сформованого у Державному земельному кадастрі у порядку визначеному законом. До такого моменту зазначена особа відповідно до вимог Податкового кодексу України не повинна сплачувати земельний податок.

У даному випадку, позивач не є власником земельної ділянки в селі Мирогоща Друга, оскільки таке право не зареєстровано у встановленому законодавством порядку та не відображено у даних держаного земельного кадастру.

Таким чином, хоча позивач і є власником нежилих приміщень, він не набув права власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані, але він є користувачем вказаної земельної ділянки.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що згідно з пунктом 29.1 статті 29 Податкового кодексу України, обчислення суми податку здійснюється шляхом множення бази оподаткування на ставку податку із/без застосуванням відповідних коефіцієнтів.

Положеннями пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Згідно з пунктом 274.1 статті 274 Податкового кодексу України, ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

За правилами пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до підпункту 14.1.42 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 193 Земельного кодексу України, державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

У відповідності до статті 15 Закону України Про Державний земельний кадастр від 07.07.2011 №3613-VI, до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.

Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (частина друга статті 15 зазначеного Закону).

При цьому, у розумінні частини сьомої статті 21 Закону України Про Державний земельний кадастр від 07.07.2011 №3613-VI, технічна документація з нормативної грошової оцінки земель є лише підставою для внесення до Державного земельного кадастру відомостей про таку оцінку.

Відповідно до підпункту 14 пункту 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051, до Державного земельного кадастру вносяться відомості про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, значення якої розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у пункті 24, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку.

За приписами статті 38 Закону України Про Державний земельний кадастр від 07.07.2011 №3613-VI, відомості з Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі: витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру; довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру; викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.

Відтак, обов`язок по нарахуванню сум земельного податку фізичним особам покладено саме на контролюючі органи, яким для визначення розміру вказаного податку на підставі даних державного земельного кадастру необхідно встановити базу оподаткування, наявність грошової оцінки землі, інші відомості для визначення суми податкового зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України Про Державний земельний кадастр від 07.07.2011 №3613-VI, ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Пункт 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15 (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/15-2015-%D0%BF#Text), визначає, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Згідно з пунктом 7 вказаного Положення Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Пунктами 1, 3, 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 №308 (https://rivnenska.land.gov.ua/info/polozhennia-pro-holovne-upravlinnia/), передбачено, що Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території Рівненської області.

Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області здійснює ведення Державного земельного кадастру, інформаційну взаємодію Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку.

Отже, інформація про земельну ділянку на якій розташовані приміщення належні позивачу має надаватись контролюючому органу саме Головним управлінням Держгеокадастру у Рівненській області у формі, яка передбачена статтею 38 Закону України Про Державний земельний кадастр від 07.07.2011 №3613-VI.

Судом встановлено, що відповідач при визначенні податкового зобов`язання позивача зі сплати земельного податку за 2018 та 2019 роки не керувався інформацією, наданою Головним управлінням Держгеокадастру у Рівненській області у формі, яка передбачена статтею 38 Закону України Про Державний земельний кадастр від 07.07.2011 №3613-VI.

Суд наголошує, що в матеріалах справи відсутні докази надання Головним управлінням Держгеокадастру у Рівненській області до контролюючого органу інформації про земельну ділянку, яка перебуває у власності чи користуванні позивача, або ж докази подання відповідачем запиту про надання такої інформації.

Натомість, відповідач зазначає, що нарахування позивачу земельного податку здійснювалося на підставі інформації отриманої від Мирогощанської сільської ради.

Тобто, відповідач не звертався до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області для отримання даних державного земельного кадастру, необхідних для нарахування земельного податку позивачу.

Враховуючи, що підставою для нарахування земельного податку є виключно дані Державного земельного кадастру, натомість відповідачем таких даних отримано не було, на переконання суду, проведений відповідачем розрахунок земельного податку не можна вважати вірним.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, враховуючи те, що позивачем доведено неправомірність прийняття відповідачем оскаржуваних рішень, а відповідач не довів протилежного, суд вважає, наявними підстави для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 24.05.2018 №6, від 11.05.2019 №4-1717.

Оскільки позивачем доведено протиправність нарахування йому земельного податку за 2018 та 2019 роки, то суд вважає, що податкова вимога від 04.09.2018 №12069-17 прийнята контролюючим органом на підставі податкового повідомлення-рішення від 24.05.2018 №6 є протиправною та підлягає скасуванню.

З огляду на наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення повністю.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд присуджує на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Рівненській області (33023, місто Рівне, вулиця Відінська, будинок 12; ) задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 24.05.2018 №6, від 11.05.2019 №4-1717 та податкову вимогу від 04.09.2018 №12069-17.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн., за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління ДПС у Рівненській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення, з урахуванням пункту 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений 30 червня 2020 року.

Суддя Н.В. Друзенко