Справа № 824/400/20-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2020-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2020 р. м. Чернівці справа № 824/400/20-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Левицький В.К., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Чернівецькій області про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (неперерахування) єдиного внеску від 02.03.2020 р. № на суму 27238,96 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначає, відповідачем прийняте оскаржуване рішення про сплату ним штрафу та пені на загальну суму 27238,96 грн, у зв`язку з несвоєчасною сплатою єдиного внеску. Позивач зазначає, що сплатив єдиний внесок за відповідний період у сумі 21176,81 грн в межах виконавчого провадження в примусовому порядку під час виконання вимоги про сплату недоїмки з єдиного соціального внеску, що підтверджується квитанцією № 9АТ2-В651-ОРХ3-НР8С від 10.06.2019 р.

Крім того, позивач зазначив, що відповідачем порушено порядок винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску, що є порушенням вимог чинного законодавства.

З урахуванням викладеного, позивач просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Головне управління ДПС у Чернівецькій області (далі - відповідач) подало до суду відзив на адміністративний позов, в якому просило у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі, оскільки позивачем належним чином не виконувались норми ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а саме єдиний внесок за період з 21.10.2014 р. до 19.06.2019 р. сплачено з порушенням законодавчо встановленого строку, що стало підставою для формування оскаржуваного рішення.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставі своїх вимог та заперечень, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Згідно відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрований як фізична особа-підприємець 08.11.2013 р. та взятий на облік 11.11.2013 р., як платник єдиного внеску (а.с. 10 - 11).

18.12.2017 р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відомості про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача.

Згідно Ідентифікаційних даних (дані АІС "Податковий блок) позивачем припинено підприємницьку діяльність 18.12.2017 р. Стан платника податків в реєстрі - 11 - припинено, але не знято з обліку (а.с. 38 - 41).

02.03.2020 р. Головним управління ДПС у Чернівецькій області прийнято рішення № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким за несвоєчасну сплату єдиного соціального внеску до позивача застосовано штраф та нараховано пеню, всього на загальну суму 27238,96 грн, зокрема: за період з 21.10.2014 р. по 01.01.2015 р. до позивача застосовано штраф в розмірі 126,80 грн, за період з 01.01.2015 р. по 19.06.2019 р. штраф в розмірі 3981,77 грн; нараховано пеню за період з 21.10.2014 р. до 19.06.2019 р. в сумі 23130,39 грн (а.с. 15).

Вказане рішення отримане позивачем 04.03.2020 р., та не заперечувалося ним в позовній заяві.

Вважаючи рішення протиправним, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд прийшов до висновку, що адміністративному позові необхідно відмовити, з наступних підстав.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08.07.2010 р. № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464-VI, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п. 2, 6 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 цього Закону, платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

За приписами ч. 2 ст. 25 Закону №2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону №2464-VI податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Дослідженням інтегрованої картки платника (позивача) за 2014 - 2018 р. р. встановлено, що станом на 31.01.2018 р. недоїмка зі сплати єдиного внеску становила 21176,81 грн. Вказана недоїмка виникла 20.10.2014 р. у сумі 1267,95 грн. В період 2015 - 2018 р. р. недоїмка зі сплати єдиного внеску у позивача збільшувалася, однак ним не сплачувалася (а.с. 42 - 55).

Отже, за даними інтегрованої картки платника станом на 31.01.2018 р. у позивача обліковувався борг (недоїмка) у сумі 21176,81 грн.

23.05.2018 р. Головним управлінням ДФС у Чернівецькій області у відповідності до вимог ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, сформовано вимогу № 5845-25 про сплату боргу (недоїмки), якою повідомлено позивача, що станом на 31.01.2018 р. заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 21176,81 грн, в т.ч.: недоїмка - у сумі 21176,81 грн (а.с. 18).

Розглядом справи по суті встановлено, що вказану вимогу позивач не оскаржував, доказів оскарження вимоги до суду або в адміністративному порядку не надав.

У зв`язку з несплатою позивачем недоїмки, відповідач направив в органи державної виконавчої служби для примусового виконання вимогу від 23.05.2018 р. № 5845-25 про сплату боргу (недоїмки).

Як стверджував позивач у позовній заяві та підтверджується матеріалами справи, під час примусового стягнення заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яке проводилося Другим відділом державної виконавчої служби м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області, 10.06.2019 р. позивачем було сплачено всю суму заборгованості по вимозі від 23.05.2018 р. № 5845-25 разом з виконавчими витратами, що підтверджується квитанцією № 9АТ2-В651-ОРХ3-НР8С від 10.06.2019 р. на загальну суму 23482,00 грн (а.с. 19).

Дослідженням квитанції № 9АТ2-В651-ОРХ3-НР8С від 10.06.2019 р. встановлено, що 10.06.2019 р. позивачем сплачено суму у розмірі 23482,00 грн, через АТ "Універсалбанк", одержувач: Другий ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області. Призначення платежу ВП 577174444.

Дослідженням інтегрованої картки платника (позивача) за 2019 р. встановлено, що 19.06.2019 р. зараховано надходження коштів у сумі 21176,81 грн, які стягнуті в межах виконавчого провадження (а.с. 49).

Отже, позивачем сплатив недоїмку з ЄСВ по вимозі від 23.05.2018 р. № 5845-25 в сумі 21176,81 грн лише 19.06.2019 р., тобто з порушенням строків сплати.

У той же час, інших доказів, які б свідчили про своєчасну сплату єдиного внеску у відповідні періоди, позивачем до суду не надано.

Згідно з ч. 8, 11 ст. 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом. На суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотки суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Нарахування штрафу і пені за несплату або несвоєчасну сплату страхувальниками страхових внесків передбачено ст. 25 Закону № 2464-VI.

Так, на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу (ч. 10 ст. 25 Закону № 2464-VI).

Відповідно до п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону № 2464-VI за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Судом встановлено, що заборгованість зі сплати ЄСВ позивачем сплачена з порушенням строків, встановлених Законом № 2464-VI, що підтверджується даними інтегрованої картки платника єдиного внеску.

До того ж сам позивач не спростовує обставин, що ЄСВ ним сплачений не у встановлені строки самостійно, а в результаті примусового виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Дослідженням оскаржуваного рішення та розрахунку до нього встановлено, що за несвоєчасну сплату єдиного соціального внеску до позивача застосовано штраф та нараховано пеню, всього на загальну суму 27238,96 грн, зокрема: за період з 21.10.2014 р. по 01.01.2015 р. до позивача застосовано штраф в розмірі 126,80 грн, за період з 01.01.2015 р. по 19.06.2019 р. штраф в розмірі 3981,77 грн; нараховано пеню за період з 21.10.2014 р. до 19.06.2019 р. в сумі 23130,39 грн (а.с. 15, 56, 57, 58).

Отже, саме за несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, відповідачем винесено оскаржуване рішення, яким застосовано до позивача штраф та нараховано пеню на загальну суму 27238,96 грн.

У той же час, судом не встановлено неправильності розрахунку застосованих штрафних санкцій та нарахованої пені відповідно до оскаржуваного рішення.

У матеріалах справи відсутні будь-які письмові докази, які б давали підстави вважати, що розрахунок штрафних санкцій та нарахованої пені проведений неправильно. Протилежне суду не доведено позивачем.

Оскільки, головною умовою для нарахування санкцій є встановлений факту несплати (несвоєчасної сплати) єдиного внеску, і факт несвоєчасної сплати ЄСВ у цій справі мав місце, чого не спростовано позивачем, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно винесено оскаржуване рішення.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на вищевстановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України.

Згідно ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, в т.ч: змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом ч. 1 ст. 9 та ч. 1 ст. 77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Положеннями ч. 1, п. 4, 5, 9 ч. 5 ст. 160 КАС України встановлено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. В позовній заяві зазначаються: зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав, свобод та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень, тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення його прав та інтересів з боку відповідача.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. ст. 74 та 75 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 КАС України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 90 КАС України).

Позивач під час судового розгляду справи, не довів належними засобами доказування обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, натомість відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів належними засобами доказування правомірність та обґрунтованість прийнятого ним рішення.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та наявні докази, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Посилання позивача стосовно неправомірності вимоги про сплату боргу, суд не бере до уваги, оскільки вказана вимога позивачем не оскаржувалася в адміністративному або судовому порядку, а заборгованість по ній стягнута під час примусового виконання у виконавчому провадженні.

Інші доводи позивача не спростовують висновку суду щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною 5 ст. 139 КАС України встановлено, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, та за відсутності понесення відповідачем судових витрат, судом розподіл судових витрат не проводиться.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 72, 73, 77, 90, 139, 241-243, 246, 287 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, - відмовити повністю.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його складання.

За приписами п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач - Головне управління ДПС у Чернівецькій області (вул. Героїв Майдану, 200 - А, м. Чернівці, Чернівецька область, ).

Суддя В.К. Левицький