Справа № 300/525/20
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2020-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" липня 2020 р. справа № 300/525/20
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківського окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Шумея М.В.,
секретаря судового засідання Шпак М.М.
представника позивача Луцишин І.В.,
розглянувши матеріали адміністративної справи за позовом Івано-Франківської обласної державної адміністрації до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання незаконною та скасування постанови від 10.02.2020, -
ВСТАНОВИВ:
Івано-Франківська обласна державна адміністрація (надалі, також позивач, обласна державна адміністрація) звернулася в суд з адміністративним позовом до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (надалі, також відповідач) про визнання незаконною та скасування постанови від 10.02.2020 про стягнення виконавчого збору.
Мотивуючи позовні вимоги позивач вказав, що виконати зобов`язання по внесенню запису до трудової книжки не можливо без безпосередньої участі самого стягувача і наявності трудової книжки. Одразу після набрання законної сили рішенням суду обласна державна адміністрація висловила готовність в добровільному порядку виконати рішення суду. Проте, ОСОБА_1 до облдержадміністрації не з`являлась, а враховуючи той факт, що облдержадміністрація не була роботодавцем стягувача і у неї відсутня трудова книжка, облдержадміністрацією 06.04.2016 надіслано листа з проханням з`явитись для виконання рішення суду. Враховуючи те, що стягувач самостійно до боржника, тобто до облдержадміністрації не приходила та не надавала трудову книжку, обласною державною адміністрацією неодноразово надсилались листи до стягувача ОСОБА_1 з проханням прибути для виконання рішення. Проте, ОСОБА_1 прибула лише одного разу для внесення запису, однак надати трудову книжку відмовилась, про що було складено відповідний акт. Такі дії стягувача унеможливлювали виконання рішення суду щодо внесення запису у трудову книжку. Слід зазначити, що боржник повідомляв про такі обставини відповідача, та просив посприяти у виконанні рішення суду, та вказані прохання залишились поза увагою. Відтак, враховуючи незалежні від боржника обставини, а також те, що всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження» стягувач недобросовісно користувалась своїми правами, виконати рішення суду вдалось 13.12.2019, після того як стягувач ОСОБА_1 надала трудову книжку для внесення запису. Також позивач зазначив, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби. Відтак, для стягнення виконавчого збору державний виконавець повинен вчинити виконавчі дії, а не тільки винести постанову, що відповідає положенням ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення. Враховуючи викладене, а також те, що державним виконавцем не було вчинено жодних дій окрім винесення постанов у виконавчому провадженні, у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору, тому просить суд позов задовольнити.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями адміністративну справу №300/525/20 передано головуючому судді Грицюку П.П.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.03.2020 відкрито провадження по даній справі №300/525/20 та призначено розгляд справи в порядку статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.04.2020 відкладено розгляд справи та продовжено строки її розгляду на строк дії карантину.
22.06.2020 у зв`язку із відрахуванням зі штату суду судді Грицюка П.П. згідно наказу №121-ОС справу №300/525/20 передано на повторний автоматизований розподіл справ.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями адміністративну справу №300/525/20 передано головуючому судді Шумею М.В.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.07.2020 головуючим суддею Шумеєм М.В. дану справу прийнято до провадження та призначено її розгляд на 10.07.2020 о 11:00.
12.03.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив з підстав викладених у відзиві. Вказав, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги лише тим, що державним виконавцем не було здійснено жодних дій, спрямованих на виконання рішення суду. З такою позицією не погоджується, оскільки Законом України «Про виконавче провадження» чітко передбачений обов`язок державного виконавця виносити постанову про стягнення виконавчого збору після його завершення з підстав передбачених частини 3 статті 40 Закону «Про виконавче провадження», незалежно від вчинення ним виконавчих дій. Отже, враховуючи підставу завершення виконавчого провадження та приписи зазначеної статті, державний виконавець діяв правомірно. Просив суд відмовити в задоволені позову.
У судовому засіданні представник позивача позов підтримала повністю з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача не з`явився, про дату та час розгляду справи належно повідомлявся.
Згідно частини 4 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.
Частиною 3статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи.
Суд, відповідно до вимог статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження з особливостями провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, дослідивши докази і письмові пояснення в заявах по суті справи, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року у справі № 809/2114/14 зобов`язано Івано-Франківську облдержадміністрацію внести запис у трудову книжку наступного змісту: «Визнати ОСОБА_1 такою, що звільнена з посади спеціаліста за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з ліквідацією Управління капітального будівництва Івано-Франківської обласної державної адміністрації».
06.10.2015 позивачем отримано постанову про відкриття виконавчого провадження від 18.09.2015 №48793540 щодо зобов`язання обласної державної адміністрації вчинити дії немайнового характеру, а саме внести запис у трудову книжку наступного змісту: «Визнати ОСОБА_1 такою, що звільнена з посади спеціаліста за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку з ліквідацією Управління капітального будівництва Івано-Франківської обласної державної адміністрації».
Листами від 06.04.2016 за №402/2-16/01-075, від 29.08.2016 за №1012/0/2-16/01-077, від 20.07.2017 за №941/0/2-17/01-35, від 20.09.2017 за №941/0/2-17/01-135, від 20.07.2018 за №735/0/2-18/01-124, від 11.03.2019 за №243/0/2-19/01-075, від 29.11.2019 за №891/1/1-19/01-075 повідомлено ОСОБА_1 про необхідність з`явитись в обласну державну адміністрацію в будь-який зручний робочий час.
Листами від 08.04.2016 за №177/1/1-16/01-026, від 13.09.2016 за №177/2/1-16/01-026 повідомлено відповідача, що обласною адміністрацією вчиняються всі необхідні дії для повного та своєчасного виконання рішення суду. Також, позивач у зазначених листах звертається до відповідача з проханням сприяти щодо вчинення стягувачем дій для виконання судового рішення.
13.09.2016 позивачем складено Акт про відмову ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 у наданні трудової книжки для внесення, на виконання рішення суду, відповідного запису.
13.12.2019 після того як стягувач ОСОБА_1 надала трудову книжку для внесення запису Івано-Франківська обласна державна адміністрація постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду 16 вересня 2014 року по справі № 809/2114/14 виконала в повному обсязі, внесла відповідний запис у трудову книжку ОСОБА_1 , про що повідомлено відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України листом від 21.12.2019 за №1592/0/2-19/01-026 (а.с.19).
18.02.2020 позивачем отримано постанову про стягнення виконавчого збору від 10.02.2020.
Не погоджуючись з діями державного виконавця, позивач звернулася в суд за захистом своїх прав та інтересів.
Вирішуючи даний спір, суд виходив з таких мотивів та норм права.
Згідно вимог частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди, серед іншого, перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України "Про виконавче провадження".
Так, згідно статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-XIV (в редакції чинній на момент відкриття виконавчого провадження) (надалі, також - Закон №606-XIV), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до статті 2 Закону №606-XIV, примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України; примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".
Відповідно до частини 3 статті 28 Закону №606-XIV, постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.
Разом з тим, аналіз наведених норм дає підстави вважати, що за примусове виконання виконавчого документа справляється відповідний збір, про що державний виконавець зобов`язаний зазначити при відкритті виконавчого провадження та прийняти окреме рішення про стягнення з боржника виконавчого збору.
Таким чином, стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, відтак одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору.
Як вбачається з матеріалів справи, державним виконавцем, при прийняті постанови про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору винесено не було. Суд зазначає, що зазначене свідчить про те, що державним виконавцем при винесені постанови про стягнення виконавчого збору від 10.02.2020 не було дотримано положень частини 3 статті 28 Закону №606-XIV.
За правилами частини 1 статті 11 Закону №606-XIV виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до положень частини 2 статті 30 Закону №606-XIV, державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк.
Відповідно до статті 32 Закону №606-XIV заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.
Однак, визначені заходи примусового виконання рішень не є вичерпними. Ними можуть бути також інші заходи в залежності від застосованих у рішенні заходів захисту цивільних прав, передбачених Цивільним кодексом України, іншими законами України. Ці заходи свідчать, що об`єктом стягнення в основному виступає майно чи дії боржника (в тому числі за рішеннями немайнового характеру). Порядок застосування кожного заходу примусового виконання рішення має специфічні риси, які повинні враховуватись державним виконавцем у процесі виконавчого провадження.
Частиною 7 статті 12 Закону №606-XIV визначено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.
Частина 1, 2 статті 20 Закону №606-XIV визначає, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.
Виконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, здійснюється державним виконавцем за місцем проведення таких дій.
Поряд з цим, суд погоджується з позивачем, що зобов`язання по внесенню запису до трудової книжки не можливо без безпосередньої участі самого стягувача і наявності трудової книжки. Також, на переконання суду, виконання рішення суду немайнового характеру в даному випадку не може бути обмеженим часом, оскільки його виконання залежить, як від боржника, так і від стягувача власника трудової книжки.
Відтак, з матеріалів справи вбачається, що Івано-Франківська обласна державна адміністрація висловила готовність в добровільному порядку виконати рішення суду. Вказане підтверджується: листами від 06.04.2016 за №402/2-16/01-075, від 29.08.2016 за №1012/0/2-16/01-077, від 20.07.2017 за №941/0/2-17/01-35, від 20.09.2017 за №941/0/2-17/01-135, від 20.07.2018 за №735/0/2-18/01-124, від 11.03.2019 за №243/0/2-19/01-075, від 29.11.2019 за №891/1/1-19/01-075, якими позивач звертався з проханням з`явитись ОСОБА_1 в обласну державну адміністрацію в будь-який зручний робочий час; Актом від 13.06.2019 про відмову ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 у наданні трудової книжки для внесення, на виконання рішення суду, відповідного запису; листами від 08.04.2016 за №177/1/1-16/01-026, від 13.09.2016 за №177/2/1-16/01-026, якими повідомлено відповідача, що обласною адміністрацією вчиняються всі необхідні дії для повного та своєчасного виконання рішення суду. Також, позивач у зазначених листах звертається до відповідача з проханням сприяти щодо вчинення стягувачем дій для виконання судового рішення, так як дії стягувача унеможливлювали виконання рішення суду щодо внесення запису у трудову книжку. Отже, на переконання суду, боржником вчинялись всі можливі дії щодо добровільного виконання рішення суду, однак стягувачем дій, які б сприяли виконанню зазначеного рішення суду, суд не вбачає.
Крім того, суду не надано жодного доказу щодо відмови позивача у добровільному виконанні судового рішення, а доводи позивача щодо намагання виконати рішення суду в добровільному порядку відповідачем не заперечуються.
Відтак, враховуючи незалежні від боржника обставини, а також те, що виконання рішення залежало також від стягувача, на переконання суду, позивач добровільно виконав рішення суду, після того як стягувач надала, 13.12.2019, трудову книжку для внесення відповідного запису.
Враховуючи все вище наведене, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог Івано-Франківської обласної адміністрації, оскільки оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору від 10.02.2020 в межах виконавчого провадження №48793540 є протиправною та підлягає скасуванню.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи вищезазначене, виходячи із принципу верховенства права, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов таким що підлягає задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, позивачем не сплачено судовий збір, необхідно зобов`язати Івано-Франківську обласну державну адміністрацію сплатити судовий збір у сумі 2102,00 грн. до Державного бюджету України (1 позовна вимога майнового характеру) та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь Івано-Франківської обласної державної адміністрації сплачений судовий збір в сумі 2102,00 грн.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.
Зобов`язати Івано-Франківську обласну державну адміністрацію сплатити судовий збір у сумі 2102,00 грн. до Державного бюджету України.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно із пунктом 3 розділу IV "Прикінцеві положення" КАС України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії такого карантину.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Шумей М.В.