Справа № 160/4734/20
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2020-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2020 року Справа № 160/4734/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Павлоградської міської ради
про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та
стягнення моральної шкоди, -
29.04.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Павлоградської міської ради , в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Павлоградської міської ради стосовно неприйняття рішення за заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 №003488 від 12.09.2018 року про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площеею 0,005 га для підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1 п.1.4 витягу з протоколу №57 сесії Павлоградської міської ради;
- зобов`язати Павлоградську міську раду повторно розглянути заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 №003488 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,005 га для підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1 та надати дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,005 га для підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1;
- стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди у якості 20 000,00 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що позивач звернулась до відповідача з заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,005 га для підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1, відповідач листом повідомив позивача про відмову надання вказаного дозволу на розробку проекту землеустрою, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду та оскаржила вищевказану відмову. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.06.2019 року у справі №160/8651/18 було визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо неприйняття рішення за заявою позивача та зобов`язано повторно розглянути вказану заяву позивача. Відповідач на черговій сесії виніс на голосування проект рішення по заяві позивача, в результаті чого вказаний проект не набрав достатньої кількості голосів. Позивач вважає протиправну бездіяльність відповідача щодо повторного розгляду її заяви та неприйняття відповідного рішення, що у свою чергу суперечить вимогам чинного законодавства. З огляду на вказане позивач просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
30.04.2020 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду залишено позовну заяву без руху, через невідповідність вимогам ст. ст.160, 161 КАС України та встановлено позивачу строк для усунення недоліків.
На виконання вимог ухвали від 30.04.2020 року позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.
13.05.2020 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, відкрито строщене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
26.05.2020 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відмовлено у задоволенні клопотань позивача про зупинення провадження та призначення розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
03.06.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки заява позивача була розглянута на засіданні депутатської комісії з питань екології, землеустрою, архітектури, генерального планування та благоустрою та винесена на рішення семінару депутатських комісій, були проведені відповідні обговорення стосовно даного питання та винесено проект рішення на голосування, при цьому вказаний проект не набрав достатньої кількості голосів. Щодо вимоги про зобов`язання відповідача винести дане питання на сесію міськради, відповідач вказав, що вказана вимога є втручанням у дискреційні повноваження. З огляду на вказане відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
09.06.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої вказано, що позивач заперечує всі доводи відповідача наведені у відзиві на позовну заяву, оскільки нормами діючого законодавства чітко встановлено порядок розгляду заяви особи щодо отримання земельної ділянки у користування. Відповідач при розгляді заяви позивача мав надати дозвіл на складання технічної документації або надати вмотивовану відмову, при цьому відповідач не виконав вимоги законодавства та прийняв відповідного рішення за результатом повторного розгляду заяви позивача.
22.06.2020 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до яких вказано, що відповідач заперечує всі доводи позивача наведені у відповіді на відзив на позовну заяву, оскільки відповідачем вчинено всі необхідні дії в межах законодавства, щодо розгляду заяви позивача.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в березні 2018 року отримала у спадок торгівельний павільйон за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (спадкова справа №1006/2016 рік). Згідно вказаного свідоцтва ФОП ОСОБА_1 є власником торгівельного павільйону, площею 93.30 м.кв. розташованого і АДРЕСА_2 .
12.09.2018 року позивач звернулась до Павлоградської міської ради із заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,005 га для підприємницької діяльності за адресою: м.Павлоград, вуд.Центральна, в районі перетину з вул.Миру, (р-н кафе Вечірнє).
11.10.2018 року Павлоградська міська рада листом вих. №531 було повідомлено позивача, що передача земельних ділянок в оренду відбувається на підставі статей 12, 124 Земельного кодексу України. З посиланням на частини 2, 3 статті 134 Земельного кодексу України відповідач вказав, що не має законних підстав для розгляду заявленого питання на сесії міської ради та надання вищезазначеної адміністративної послуги.
Вважаючи вказану відмову відповідача протиправною, позивач звернулась позовом до суду.
26.06.2019 року рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/8651/18 адміністративний позов позивача задоволено частково - визнано протиправною бездіяльність Павлоградської міської рад щодо неприйняття рішення за заявою ФОП ОСОБА_1 від 12.09.2018 року про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 0,005 га. та зобов`язано Павлоградську міську раду повторно розглянути заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 12.09.2018 року про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 0,005 га., в іншій частині позовних вимог відмовлено.
29.10.2019 року на черговій сесії Павлоградської міської ради Дніпропетровської області було винесено на голосування проект рішення «Про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки зокрема по ФОП ОСОБА_1 земельна ділянка на АДРЕСА_1 площею 0.0050 га.
Відповідно до витягу з протоколу №57 сесії Павлоградської міської ради VІІ скликання, за результатами голосування щодо вищевказаного проекту рішення: за -2, проти - 2, утримались - 22, рішення не прийнято.
Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача, щодо неприйняття рішення за її заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою, що і стало підставою для звернення з даною позовною заявою до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до пунктів «а» та «б» частини першої статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Частиною першою статті 18 Земельного кодексу України визначено, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.
Згідно з частиною першою статті 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року№ 2768-III(далі - ЗК України), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Згідно з частиною 2 статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Частиною 1 статті 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування закріплено у статті 123 ЗК України.
Так, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у пункті «а» частини другої статті 92цього Кодексу, лише на праві постійного користування.

Відповідно до частини 2 статті 123 ЗК України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною 3статті 123 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначенихстаттею 122цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Згідно з частинами 1-2 статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134цього Кодексу.

Суд зазначає, що у статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від21.05.1997року №280/97-ВР (далі Закон №280/97-ВР) визначено, що місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до статті 53 Закону №280/97-ВР, основною формою роботи виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є його засідання. Засідання виконавчого комітету скликаються відповідно сільським, селищним, міським головою (головою районної у місті ради), а в разі його відсутності чи неможливості здійснення ним цієї функції - заступником сільського, селищного, міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради (районної у місті ради - заступником голови ради) в міру необхідності, але не рідше одного разу на місяць, і є правомочними, якщо в них бере участь більше половини від загального складу виконавчого комітету.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону №280/97-ВР передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема про вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з підпунктом 9 пункту «б» частини 1 статті 33 Закону №280/97-ВР, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою.

За приписами частини 1 статті 46 Закону №280/97-ВР, сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 59 Закону №280/97-ВР, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, приписами чинного законодавства встановлено, що розгляд клопотання заінтересованої особи у вирішенні зазначеного питання повинно прийматися у формі рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування.

Враховуючи вищевказані норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що за результатами розгляду заяв (клопотань) про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, відповідач має прийняти одне з таких рішень: наказ про надання дозволу на розроблення відповідної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування; рішення про відмову у наданні відповідного дозволу із зазначенням конкретних причин відмови, які передбачені частиною сьомою статті 123 Земельного кодексу України. Надання дозволу або мотивована відмова у наданні такого дозволу оформляється рішенням відповідно до статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Разом з цим, орган місцевого самоврядування зобов`язаний на засіданні сесії ради прийняти рішення про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 12.09.2019 у праві №461/681/16-а (реєстраційний номер судового рішення - 84195861) та від 18.10.2018 у справі №826/19135/16 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 77248189).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 03.07.2018 у справі №389/73/15-а (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 75082513) дійшов висновку про те, що Земельним кодексом України не передбачено право ради взагалі не розглядати питання затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки або проекту землеустрою із подальшою передачею земельної ділянки у власність, а закріплено, що орган місцевого самоврядування зобов`язаний прийняти відповідне рішення (ст. 122 ЗК України, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Отже, відповідно до положень вказаних нормативно-правових актів визначено, що за результатами розгляду будь-яких основних питань діяльності міської ради, останньою має бути прийнято відповідне рішення.

У даному випадку позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою, за наслідками розгляду якої суб`єкт владних повноважень був зобов`язаний прийняти на засіданні сесії відповідне управлінське рішення про погодження проекту землеустрою або про відмову у його затвердженні із зазначенням підстав відмови.

Однак матеріали справи свідчать, що відповідач не приймав жодного рішення за результатами розгляду поданої позивачем заяви про надання дозволу на складання проекту землеустрою.

Натомість, відповідачем було надано протокол голосування за результатом, якого рішення не прийнято.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що за результатами розгляду заяви позивача про надання дозволу на складання проекту землеустрою відповідач у визначений законом строк не прийняв рішення про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в такому погодженні, та не надав до суду жодних доказів, які спростовують встановлене вище, суд дійшов висновку про наявність протиправної бездіяльності відповідача, у зв`язку з цим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Павлоградську міську раду повторно розглянути заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 №003488 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,005 га для підприємницької діяльності за адресою: м.Павлоград, вул.Центральна, в районі перетину з вул . Миру , (р-н кафе Вечірнє), суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи, що питання щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки віднесено до компетенції відповідача - Павлоградської міської ради та приймається ним на основі адміністративного розсуду, що у даному випадку зроблено не було, у зв`язку з чим суд погоджується із вимогами позивача про зобов`язання Павлоградську міську раду повторно розглянути заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 №003488 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,005 га для підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1, та прийняти рішення з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

Вимоги позивача надати дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,005 га для підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1, з огляду на втручання в дискреційні повноваження відповідача, є такими, що виходять за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягають.

Щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, § 62, ЄСПЛ від 12.07.2007 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18.07.2006 року).

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Крім того, відповідно до вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

У п. 2 вказаної постанови передбачено, що можливість відшкодування моральної шкоди має бути прямо передбачена законом.

У свою чергу, в ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч. 4 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

За загальним правилом, особа несе відповідальність за завдання моральної шкоди, згідно зі ст.1167 Цивільного кодексу України, тільки в разі наявності вини такої особи.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які свідчать про спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди, та які підтверджують наявність будь-яких наслідків такої шкоди.

Також, позивачем не обґрунтований розмір моральної шкоди та із заяви позивача не вбачається, чому ця шкода становить саме 20 000,00 грн. та як вона розрахована, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали можливість визначити розмір моральної шкоди, спричиненої позивачу. Більше того, відсутні будь-які докази щодо існування причинного зв`язку між діями відповідача та моральними стражданнями позивача, у зв`язку з чим вказана вимога задоволенню не підлягає.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які б спростували доводи позивача, відповідач суду не надав. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно ч. 1, 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 840,80 грн., що документально підтверджується квитанцією №31008768-1 від 05.05.2020 року.

Враховуючи, що адміністративний позов задоволено частково, частина судових витрат пов`язана зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду підлягає стягненню в сумі 420,40 грн., що становить 50 відсотків від суми сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Павлоградської міської ради (51400, Дніпропетровська область, м.Павлоград, вул.Соборна, 95, код ЄДПРОУ 33892721) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Павлоградської міської ради стосовно неприйняття рішення за заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 №003488 від 12.09.2018 року про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площеею 0,005 га для підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1 п.1.4 витягу з протоколу №57 сесії Павлоградської міської ради.

Зобов`язати Павлоградську міську раду повторно розглянути заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 №003488 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,005 га для підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1 та прийняти рішення з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 420,40 грн. (чотириста двадцять гривень сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Павлоградської міської ради.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв