Справа № 826/20469/14
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2020-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2020 року м. Київ № 826/20469/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі по тексту - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив суд визнати незаконними та скасувати податкове повідомлення-рішення №2406-17-01 від 01 грудня 2014 року, податкове повідомлення-рішення №2407-17-01 від 01 грудня 2014 року, рішення від 01 грудня 2014 року №2404/26-59-17-01, податкове повідомлення-рішення №2405/17-01 від 01 грудня 2014 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що не погоджується з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями та рішенням, вважає їх неправомірними та такими, що прийняті із порушенням вимог чинного законодавства, а тому, на думку позивача, вони підлягають скасуванню.

Позивач зазначив, що він помилково відобразив у своїх податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2012 - 2013 роки грошові кошти, отримані за договором оренди квартири в інтересах довірителя. Дані кошти позивачу не належать, а тому не є його доходами.

Крім того, у позовній заяві зазначено, що позивачем було подано уточнюючі податкові декларації про майновий стан і доходи за 2012 - 2013 роки, відповідно до яких доходи у позивача за даний період відсутні.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2015 року, позов задоволено частково, а саме, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 01 грудня 2014 року №2406/17-01, №2407-17-01, а також рішення від 01 грудня 2014 року № 2404/26-59-17-01, у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2016 року скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 травня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2015 року, зокрема, в частині визнання протиправними та скасування податкового повідомлення рішення від 01 грудня 2014 року №2406/17-01 та рішення від 01 грудня 2014 року №2404/26-59-17-01 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, а справу в цій частині, направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій, Вищий адміністративний суд України, дійшов висновку, що при ухваленні судових рішень, в частині визнання протиправними та скасування податкового повідомлення рішення від 01 грудня 2014 року №2406/17-01 та рішення від 01 грудня 2014 року №2404/26-59-17-01 про застосування штрафних санкцій, суди не визначили дійсні обсяги податкового обов`язку позивача, тому судам слід було визначити, яку суму податку повинен був сплатити позивач як податковий агент фізичної особи - ОСОБА_2 при виплаті їй доходу у вигляді орендних платежів у рамках виконання своїх зобов`язань як повіреного, також суди не надали належної правової оцінки й доводам Інспекції, викладеним в акті перевірки, про завищення платником витрат.

Листом Вищого адміністративного суду України від 28 березня 2016 року №826/20469/14/90795/16 матеріали адміністративної справи №826/20469/14 скеровано до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 квітня 2016 року для розгляду адміністративної справи №826/20469/14 визначено суддю Окружного адміністративного суду міста Києва Літвінову А.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 квітня 2016 року адміністративну справу 826/20469/14 прийнято до провадження та призначено до судового розгляду у судовому засіданні.

В судовому засіданні 23 січня 2017 року представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити, надавши суду аналогічні пояснення тим, що викладені у позовній заяві та додаткових поясненнях до неї. Представник відповідача не з`явився, хоча і був належним чином повідомлений, про дату, час та місце його проведення, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за їх відсутністю на адресу суду не надходило.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, а також приймаючи до уваги відсутність заперечень з боку представника позивача, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з частиною шостою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції до 15 грудня 2017 року), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Так, суд звертає увагу на положення пункту 10 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, відповідно до якого справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2020 замінено відповідача Державну податкову інспекцію у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві його правонаступником Головним управління Державної податкової служби у м. Києві.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд,

ВСТАНОВИВ

Як вбачається з матеріалів справи, фізична особа - підприємець ОСОБА_1 у 2011 році здійснював діяльність на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності, у 2012 та 2013 роках - на загальній системі оподаткування.

Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року. За результатом перевірки складено акт від 11 листопада 2014 року № 1837/17-01/ (далі по тексту - акт).

Проведеною перевіркою встановлено допущення позивачем порушень вимог податкового законодавства, а саме:

- пункту 36.1 статті 36, пункту 49.2 статті 49, підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України, а саме, не надано податкових розрахунків сум доходів нарахованих (сплачених) на користь платників податку і сум утриманих з них податків за ф №1-ДФ за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2012 року та І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2013 року (вісім звітних періодів);

- пункту 176.1 «а» статті 176, пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України занижено валовий дохід у 2013 року на суму 523,37 грн та завищено валові витрати у 2012 році на суму 289 572,16 грн, у 2013 року на 300 024,70 грн суми податку з доходів фізичних осіб, донарахована за результатами перевірки складає 95 579,48 грн, в тому числі за 2012 рік у сумі 47 038,65 грн, за 2013 рік у сумі 48 540,83 грн;

- підпункту 187.1 статті 187, підпункту 200.1, підпункту 200.2 статті 200 Податкового кодексу України, а саме, позивачем не визначено податкове зобов`язання з податку на додану вартість та не сплачено до бюджету у лютому 2012 року у сумі 15 354,00 грн, квітні 2012 року у сумі 15 331,00 грн, серпні 2012 року у сумі 15 473,00 грн, жовтні 2012 року у сумі 15 621,00 грн, січні 2013 року у сумі 15 556,00 грн, квітні 2013 року у сумі 15 550,00 грн, липні 2013 року у сумі 15 323,00 грн, жовтні 2013 року у сумі 15 610,00 грн. За результатами перевірки донараховано податок на додану вартість у сумі 124 018,00 грн;

- пункту 1 частини другої статті 6, пункту 4 статті 1, частини одинадцятої статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме, позивачем не визначено та не сплачено до бюджету єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у 2012 році у сумі 71 023,70 грн., у 2013 році у сумі 76 811,87 грн, тому перевіркою донараховано єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на загальну суму 147 835,57 грн.

На підставі висновків акта перевірки, Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві 01 грудня 2014 року винесено:

- податкове повідомлення-рішення №2406/17-01, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 95 579,48 грн та застосовано штрафні санкції у розмірі 23 894,87 грн;

- податкове повідомлення-рішення №2407-17-01, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 124 018,00 грн та застосовано штрафні санкції з податку на додану вартість у розмірі 31 004,50 грн;

- податкове повідомлення-рішення №2405/17-01, яким до позивача застосовано штрафні санкції з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 510,00 грн;

- рішення про застосування штрафних санкцій №2404/26-59-17-01, яким за порушення пункту 1 частини другої статті 6, пункту 4 статті 1, частини одинадцятої статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивачу донараховано суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне у розмірі 147 835,57 грн та застосовано штрафні санкції у розмірі 10 942,96 грн.

Вважаючи, що вказані податкові повідомлення - рішення та про застосування штрафних санкцій є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2016 року справу №826/20469/14 направлено до суду першої інстанції на новий розгляд в частині встановлення правомірності винесення податкового повідомлення рішення від 01 грудня 2014 року №2406/17-01, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 95 579,48 грн та застосовано штрафні санкції у розмірі 23 894,87 грн та рішення про застосування штрафних санкцій №2404/26-59-17-01 , яким за порушення пунктом 1 частиною другою статті 6, пункту 4 статті 1, частини одинадцятої статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивачу донараховано суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне у розмірі 147 835,57 грн та застосовано штрафні санкції у розмірі 10 942,96 грн.

При цьому, Вищий адміністративний суду України в своїй ухвалі від 16 березня 2016 року погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для донарахування позивачу зобов`язань з податку на додану вартість, у зв`язку з чим, суд при розгляді даної справи по суті, надає правову оцінку тим обставинам та в тій частині, що була скасована судом касаційної інстанції та виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, податковим органом зроблено висновки щодо заниження зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску обґрунтовано заниженням оподаткованого доходу у 2013 році на суму 523,37 грн. та завищення валових витрат у 2012 році на суму 289 572,16 грн, у 2013 році на 300 024,70 грн, тому донарахована сума податку з доходів фізичних осіб за результатами перевірки складає 95 579,48 грн, в тому числі за 2012 рік у сумі 47 038,65 грн, за 2013 рік у сумі 48 540,83 грн.

Такі висновки податковим органом зроблено з посиланням на те, що позивач у періоді, що перевірявся, отримав дохід згідно договору оренди №АІD-LE-121-09-005 від 27 квітня 2009 року, укладеного між ОСОБА_2 та Адміністрацією Місії АМР США.

Як вбачається з акта перевірки, позивач у 2011 році здійснював діяльність на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності, у 2012 та 2013 роках - на загальній системі оподаткування.

Позивач у періоді, що перевірявся, отримував на розрахунковий рахунок кошти від оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 за договором оренди №АІD-LE-121-09-005 від 27 квітня 2009 року, укладеним між ОСОБА_2 та Адміністрацією Місії АМР США.

Відповідно до довіреності від 01 вересня 2011 року ОСОБА_2 уповноважила позивача отримувати належні їй грошові кошти від укладених угод з метою їх наступної передачі їй.

Контролюючим органом зроблено висновок, про те, що позивач отримував на розрахунковий рахунок кошти, що належать ОСОБА_2 та підлягають оподаткуванню, не передавав їй зазначені кошти, не утримував податок на доходи фізичних осіб і не перераховував його до бюджету, тобто, такі доходи є доходами позивача.

Таким чином, доходи складають: у 2011 році за даними підприємця - 303 524,00 грн, за даними перевірки - 303 524,00 грн, розбіжностей немає; у 2012 році за даними підприємця - 308 901,99 грн, за даними перевірки - 308 901,99 грн, розбіжностей немає; у 2013 році за даними підприємця - 310 671,59 грн, за даними перевірки - 311 194,96 грн, розбіжність складає 523,37 грн.

Також, перевіркою встановлено заниження валового доходу у 2013 році на 523,37 грн в порушення пункту 176.1 «а» статті 176 Податкового Кодексу України.

За результатами перевірки правильності визначення витрат, безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу встановлено віднесення до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з одержаним у 2012 та 2013 роках доходом позивачем включено витрати на придбання канцтоварів, за надані послуги з прибирання приміщення, експлуатаційні послуги, придбання сантехнічних виробів, ремонту посудомийної машини, послуги хімчистки.

За твердженнями податкового органу вищезазначені позивачем витрати безпідставно включені до складу валових витрат, окрім витрат, понесених у 2013 році на придбання канцтоварів в сумі 624,74 грн.

Так, валові витрати складають: у 2012 році за даними позивача 289 572,16 грн, за даними перевірки - 0,00 грн, отже розбіжність складає 289 572,16 грн; у 2013 році за даними позивача витрати 300 649,44 грн, за даними перевірки 624,74 грн. Розбіжність складає 300 024,70 грн. Отже, позивачем завищено витрати у 2012 році на 289 572,16 грн, у 2013 році на 300 024,70 грн. За результатами перевірки встановлено заниження оподатковуваного доходу на загальну суму 590 120,23 грн, в тому числі у 2012 році на суму 300 548,07 грн, у 2013 році на 300 548,07 грн. Оподатковуваний дохід у 2012 році складав 308 901,99 грн, у 2013 році складав 310 570,22 грн. Ставка податку відповідно до статті 167 Податкового Кодексу України становить 15% та 17%.

Сума податку з доходів фізичних осіб, донарахована за результатами перевірки складає 95 579,48 грн., в тому числі у 2012 році - 47 038,65 грн, у 2013 році - 48 540,83 грн.

Аналізуючи обґрунтованість таких висновків податкового органу, суд приходить до наступного.

Підставою для донарахування податковим органом позивачу податкових зобов`язань зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями та рішеннями, що оспорюються стали висновки щодо отримання позивачем доходу за договором оренди №АІD-LE-121-09-005 від 27 квітня 2009 року, укладеного між ОСОБА_2 та Адміністрацією Місії АМР США, а також, безпідставного віднесення до складу витрат витрати понесені у зв`язку із утриманням приміщення, що надається в оренду.

Так, відповідно до умов вказаного вище договору ОСОБА_2 (орендодавець) передала Адміністрації Місії АМР США (орендар) в оренду об`єкт нерухомого майна, а саме, квартиру АДРЕСА_1 . Даний договір було укладено позивачем в інтересах ОСОБА_2 на підставі довіреності.

Відповідно до реєстраційного посвідчення №009726 від 14 лютого 2005 року Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна вказана квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Колєсник С.А. 16 грудня 2004 року та зареєстрованого в реєстрі за №4160.

Відповідно до нотаріально посвідчених довіреностей від 03 вересня 2008 року та від 01 вересня 2011 року ВР № 424276 ОСОБА_2 уповноважила позивача укладати від її імені договори оренди щодо належного їй на праві власності майна, отримувати належні їй грошові кошти від укладених угод з метою їх наступної передачі довірительці.

Відповідно до пункту 5 договору оренди №АІD-LE-121-09-005 від 27 квітня 2009 року сторони домовились, що усі орендні платежі за цією угодою буде отримувати саме позивач.

У 2012-2013 роках позивачем на розрахунковий рахунок отримано кошти, належні ОСОБА_2 від здавання в оренду квартири за договором оренди №АІD-LE-12-09-005 від 27 квітня 2009 року, що не заперечується відповідачем.

Відповідно до пункту 177.1 статті 177 Податкового Кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно пункту 177.2 статті 177 Податкового Кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Позивач помилково відобразив у своїх деклараціях про майновий стан і доходи за 2012 року та 2013 року грошові кошти отримані, за договором оренди №АІD-LE-121-09-005 від 27 квітня 2009 року, укладеного від імені та в інтересах довірителя ОСОБА_2 .

Оскільки дані кошти належать довірителю та не є доходом позивача, останній виявивши дану помилку 16 грудня 2014 року подав відповідачу уточнюючі податкові декларації про майновий стан і доходи за 2012 рік та 2013 рік, що підтверджується квитанціями № 2 від 16 лютого 2014 року о 19:57:41 реєстраційний № та від 16 лютого 2014 року о 20:24:46 реєстраційний №.

Так, відповідно до уточнюючої декларації про майновий стан і доходи за 2012 рік позивачем зазначено у рядку « 14 - сума податку на доходи фізичних осіб, яка підлягала перерахуванню до бюджету за даними звітного (податкового) періоду, в якому виявлена помилка 603,31 грн» виправлено та зазначено у рядку « 16.02 зменшення суми яка підлягає перерахуванню до бюджету 603,31 грн».

Згідно уточнюючої декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік позивачем зазначено у рядку « 14 - сума податку на доходи фізичних осіб, яка підлягала перерахуванню до бюджету за даними звітного (податкового) періоду, в якому виявлена помилка 1 503,32 грн» виправлено та зазначено у рядку « 16.02 зменшення суми яка підлягає перерахуванню до бюджету 1 503,32 грн».

При цьому, що доказів на підтвердження того, що позивач не передав або передавав ОСОБА_2 грошові кошти, отримані ним на виконання договору оренди №АІD-LE-121-09-005 від 27 квітня 2009 року, та відповідно отримав дохід, суду не надано.

Відповідно до пункту 177.4 статті 177 Податкового Кодексу України до складу валових витрат відносяться документально підтверджені витрати, безпосередньо пов`язані з отриманим доходом звітного періоду.

Відповідно до підпункту 14.1.36. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно підпункту 14.1.27. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (пункт 138.2 статті 138 Кодексу).

Згідно пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов`язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді. Платник податку для визначення об`єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Згідно підпункту 139.1.9. пункту 139.1. статті 139 Податкового кодексу України не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та нарахування податку.

Відповідно до пункту 44.1. статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до пункту 292.4 статті 292 Податкового кодексу України, у разі надання послуг, виконання робіт за договорами доручення, транспортного експедирування або за агентськими договорами доходом є сума отриманої винагороди повіреного (агента). Транзитні кошти, які одержує фізична особа - підприємець від суб`єкта господарювання (довірителя) для виконання договору доручення або агентського договору, не включаються до обсягу доходу такої особи та, відповідно, не враховуються для визначення можливості перебування такої особи на єдиному податку.

Відповідно до підпункту 176.1.а статті 176 Податкового кодексу України, визначено, що платники податку зобов`язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.

Згідно з підпунктом 177.4. статті 177 Податкового кодексу України встановлено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Як вбачається із змісту акту перевірки позивачем завищено витрати у 2012 році на 289 572,16 грн, у 2013 році на 300 024,70 грн. При цьому, безпідставність віднесення вказаних сум до складу витрат обґрунтовано тим, що такі витрати понесено у зв`язку з наданням фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 в оренду приміщення, а саме: витрати на оплату послуг з прибирання приміщення, послуг з хімчистки, ремонту посудомийної машини, витрати на придбання сантехнічних виробів.

В обґрунтування позовних вимог позивачем вказується, що дійсно витрати понесено при наданні послуг в переданому в оренду приміщенні, однак вказується, що договір оренди не передбачає надання орендодавцем послуг з прибирання приміщення

Суд погоджується з такими доводами позивача, оскільки із змісту умов договору оренди квартири №АІD-LE-121 -09-005 від 27 квітня 2009 року вбачається, що орендар сплачує орендодавцю орендну плату за об`єкт і вартість експлуатаційних витрат та інших послуг чи робіт з покращення стану об`єкта.

Пунктом В статті 6 договору визначено послуги, що надаються орендодавцем орендарю: опалення, освітлення, холодне та гаряче водопостачання, електроживлення, туалетні зручності, кондиціювання, водовідвід, вивіз сміття, роботу ліфта, охорону, телефон та паркування автомобіля в підземному гаражі.

Поряд з цим, умовами договору оренди надання послуг з прибирання, ремонту техніки та інше, не передбачено.

Враховуючи наведене, податковим органом безпідставно зроблено висновки щодо завищення позивачем витрат у перевіряємий період.

Крім того, проведеною перевіркою встановлено, що в порушення пункту 1 частини другої статті 6, пункту 4 статті 1, частини одинадцятої статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивачем занижено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, який підлягає сплаті в бюджет в 2012 році у сумі 71 023,70 грн, в 2013 році у сумі 76 811,87 грн, тому, за результатами перевірки донараховано єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на загальну суму 147 835,57 грн.

Відповідно до акту перевірки під час правильності обчислення, повноти та своєчасності сплати до бюджету єдиного соціального внеску перевіряючими зазначено, що було використано: звіти платника єдиного податку за 2011 рік, податкові декларації про майновий стан і доходи за 2012 та 2013 роки та додатки 5 до декларацій «Розрахунок податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності», банківські виписки, книги обліку доходів та витрат, звіти про нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичними особами - підприємцями, інформація управління пенсійного фонду.

При цьому, податковим органом не надано суду доказів правомірності такого донарахування, а саме, визначення зазначених сум, що стали підставою для такого донарахування.

Так, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка затверджена наказом Міністерства доходів і зборів в Україні від 09 вересня 2013 року за №455, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 19 вересня 2013 року №1622/24154 (далі за текстом - Інструкція №455).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Пунктом 10 зазначеної норми Закону визначено, що страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом 1 пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно пункту 5 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного соціального внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Статтею 6 Закону України «Про збір та обік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що платник єдиного внеску, зокрема, зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У відповідності з вимогами частини одинадцятої статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно частини восьмої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, та членів сімей таких осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», базою нарахування єдиного внеску є для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та сума доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Наведене в сукупності дозволяє суду дійти висновку, що база нарахування єдиного внеску прямо пов`язана та залежить від суми доходу отриманої від діяльності фізичної особи-підприємця.

Податковий орган вказує на нібито наявні розбіжності в обліку позивача стосовно визначення суми, на яку нараховується єдиний внесок за 2012 рік та 2013 рік, в свою чергу, не наводячи будь-яких первинних документів чи показників податкового обліку, які свідчили б про наявність таких розбіжностей та зокрема підтверджували б наявність факту порушення.

У відповідності до пункту 6 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом ДПА України від 22 грудня 2010 року № 984, факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, які відповідно підтверджують наявність зазначених фактів.

В порушення наведених норм, податковим органом не надано суду доказів правомірності донарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2012 рік та 2013 рік, а саме, визначення зазначених сум, що стали підставою для такого донарахування, у зв`язку з недоведеністю того, що грошові кошти отримані позивачем на підставі довіреності за договором №АІD-LE-121-09-005 від 27 квітня 2009 року належні ОСОБА_2 є доходом позивача.

Оскільки, відповідачем не доведено порушення позивачем вимог пункту 1 частини другої статті 6, пункту 4 статті 1, частини одинадцятої статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», то донарахування позивачу суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 147 835,57 грн та застосування штрафних санкцій у розмірі 10 942,96 грн рішенням від 01 грудня 2014 року № 2404/26-59-17-01 здійснено неправомірно.

Отже, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням того, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд дійшов висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, понесених позивачем судових витрат, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме 73,08 грн.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 01 грудня 2014 року №2406/17-01.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про застосування штрафних санкцій від 01 грудня 2014 року №2404/26-59-17-01.

4. Стягнути на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 73 (сімдесят три гривні) 08 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Літвінова А.В.