Справа № 280/3493/20
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2020-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року Справа № 280/3493/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-б, м. Запоріжжя, 69057) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

26.05.2020 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач або ГУ ПФУ в Запорізькій області), в якій позивач просить: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у здійсненні розрахунку та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на виконання постанови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.09.2014 та ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014 по справі №335/9596/14-а за період з 15.02.2014 по дату виплати, а саме 19.03.2020; зобов`язати відповідача здійснити розрахунок та виплату позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на виконання постанови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.09.2014 та ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014 по справі №335/9596/14-а за період з 15.02.2014 по дату виплати, а саме 19.03.2020.

Крім того, просить розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.09.2014, зміненою ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014 по справі №335/9596/14-а зобов`язано УПФУ в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 пенсії, за відрахування фактично отриманих сум, за період з 15.02.2014 по 02.08.2014. На виконання зазначеної постанови та ухвали пенсійним органом було проведено перерахунок пенсії ОСОБА_1 , в результаті якого нараховано 22812,73 грн. за період з 15.02.2014 по 02.08.2014. Однак фактично перерахована сума пенсія була виплачена - 19.03.2020. Позивач звернувся до відповідача із заявою про здійснення розрахунку та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати нарахованої пенсії, однак відповідач йому відмовив. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки вважає, що має право на нарахування та виплату компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати. Просить позов задовольнити.

Ухвалою від 01.06.2020 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/3493/20. Судовий розгляд призначено на 25.06.2020 без виклику (повідомлення) сторін. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву. Також, зобов`язано відповідача подати до суду документи та матеріали щодо несвоєчасної виплати позивачу суми пенсії.

16.06.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№28948), в якому зазначає, що виплата пенсії позивачу за судовим рішенням не була здійснена своєчасно через відсутність відповідного фінансування з Державного бюджету України. Посилається на те, що невиконання судового рішення управлінням ПФУ в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Вважає, що сума перерахованої та сплаченої на виконання судового рішення пенсії носить разовий характер, а тому не підпадає під визначення доходів у розумінні Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за порушення строків виплати яких, сплачується компенсація. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

25.06.2020 від відповідача надійшли копії витребуваних ухвалою суду документів.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

У серпні 2014 року позивач звернулась до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя, в якому просила визнати неправомірними дії відповідача щодо нарахування та виплати з 01.01.2014 державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, всупереч положень ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язати відповідача провести перерахунок та виплатити з 01.01.2014 державну пенсію на підставі ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в обсязі не нижче 6 розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, на підставі ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в обсязі 50% розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, за відрахуванням фактично отриманих сум.

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2014 року по справі №335/9596/14-а (провадження 2-а/335/217/2014, ухваленою в порядку скороченого провадження, адміністративний позов задоволено частково, а саме: визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м.Запоріжжя щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті з 01.01.2014 державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, всупереч положенням ст. ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок та виплатити позивачці з 01.01.2014 по 02.08.2014 державну пенсію на підставі ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в обсязі не нижче 6-ти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, на підставі ст. 50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в обсязі 50% розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, за відрахуванням фактично отриманих сум. (а.с. 9-10).

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2014 року у справі №335/9596/14-а частково задоволено апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя, постанову Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2014 року по справі №335/9596/14-а в частині визнання неправомірними дій управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя та зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 державної та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у відповідності до ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із розрахунку мінімальної пенсії за віком визначеної ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за період з 01 січня 2014 року по 14 лютого 2014 року - скасовано, а позовні вимоги в цій частині залишено без розгляду. В іншій частині постанову суду залишено без змін (а.с. 11-12).

На виконання вказаної ухвали на березень 2015 року було нараховано 22812,72 грн., що підтверджується протоколом від 04.02.2015.

Проте зазначена сума фактично була виплачена позивачу тільки 19.03.2020, що підтверджується випискою по рахунку позивача (а.с. 15) та витягом з Реєстру рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою.

24.03.2020 позивач звернувся до відповідача з заявою про здійснення розрахунку та виплати їй, ОСОБА_1 , компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на виконання постанови Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 05.09.2014 та ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014 по справі №335/9596/14-а за період з 15.02.2014 по дату виплати, а саме 19.03.2020 (а.с. 16).

Листом від 10.04.2020 за №2685-2607/О-0800/20 ГУ ПФУ в Запорізькій області повідомило ОСОБА_1 , що сума нарахованої та сплаченої на виконання судового рішення пенсії носить разовий характер і не підпадає під визначення доходів, передбачених Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за порушення строків виплати яких сплачується компенсація.

Враховуючи вищезазначене, підстави для нарахування компенсації втрати частини доходів відсутні (а.с. 17).

Не погодившись з діями відповідача, щодо відмови у виплаті компенсації втрати частини доходів, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-III (далі Закон №2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі Порядок 159).

Згідно зі статями 1, 2 Закону №2050-ІІІ, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до статті 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Як зазначено у пункті 1 Порядку №159 дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно з пунктом 2, 3 Порядку №159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Наведене свідчить, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер.

Також необхідно зазначити, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).

Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права викладена в постановах Верховного Суду: від 20 лютого 2018 року по справі №336/4675/17, від 21 червня 2018 року по справі №523/1124/17, від 03 липня 2018 року по справі №521/940/17, від 15.04.2019 по справі №727/7818/16-а, від 14 травня 2019 року по справі №804/2994/18 та інших.

Згідно із частиною 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що 19.03.2020 ГУ ПФУ в Запорізькій області здійснено виплату пенсії позивачу в сумі 22812,73 грн. на виконання постанови Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 05.09.2014 та ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014 по справі №335/9596/14-а за період 15.02.2014 по 02.08.2014, з урахуванням раніше виплачених сум.

Тобто, належні позивачу у 2014 році суми пенсії виплачені останньому лише в березні 2020 року.

Таким чином, відбулось несвоєчасна виплата суми пенсії позивачу.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Посилання відповідача на те, що сума перерахованої та сплаченої на виконання судового рішення пенсії носить разовий характер і не підпадає під визначення доходів передбачених Законом №2050-III є безпідставними, оскільки вказані кошти у сумі 27078,70 грн. нараховані на відновлення прав позивача, порушених органом Пенсійного фонду при виплаті пенсії у розмірі меншому, ніж передбачено законодавством. Тобто, вказана сума є доходом в розумінні статті 2 Закону №2050-ІІІ.

Аналогічний правовий висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 19.09.2019 у справі №522/2370/17 (провадження №К/9901/16850/18).

Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, виплата позивачу пенсії не була здійснена своєчасно через відсутність відповідного фінансування Державного бюджету України, оскільки реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №825/874/17.

Крім того, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Також суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Враховуючи вищевказані вимоги та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже при вирішенні даного спору по суті суд також бере до уваги практику Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 січня 2011 року (остаточне) у справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: «Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань, становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п.45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п.25, ECHR 2002-II)».

Згідно з частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З системного аналізу вищезазначених обставин, фактів та норм права, суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про задоволення адміністративного позову.

Частиною 1 статті 143 КАС України встановлено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, в силу приписів Закону України «Про судовий збір», питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-Б, м.Запоріжжя, 69057; ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови у здійсненні розрахунку та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, якав була нарахована на виконання постанови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.09.2014 та ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014 по справі №335/9596/14-а за період з 15.02.2014 по дату виплати, а саме 19.03.2020.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити розрахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на виконання постанови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.09.2014 та ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014 по справі №335/9596/14-а за період з 15.02.2014 по дату виплати, а саме 19.03.2020.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Роз`яснити учасникам справи, що відповідно до пункту 3 розділу VI Прикінцеві положення Кодексу адміністративного судочинства України у перебіг встановленого строку для подання апеляційної скарги не враховується строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), запроваджений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 (із змінами та доповненнями).

Суддя Р.В. Кисіль