Справа № 120/1938/20-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 липня 2020 р. Справа № 120/1938/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, б. 63, м. Вінниця, 21027)

про: визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу відповідача № 2-2037/15-20-СГ від 24.01.2020 року, яким відмовлено позивачеві у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність 2,0 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Славнянської сільської ради Липовецького р-ну Вінницької обл. за межами населеного пункту та зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача та прийняти відповідне рішення про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність 2,0 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Славнянської сільської ради Липовецького р-ну Вінницької обл. за межами населеного пункту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що в грудні 2019 року він звернувся до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення ділянки у власність 2,00 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Славнянської сільської ради Липовецького району Вінницької області за межами населеного пункту. Відповідач, за наслідками розгляду клопотання позивача, наказом № 2-2037/15-20-СГ від 24.01.2020 року відмовив позивачеві у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність 2,00 га на території Славнянської сільської ради Липовецького району Вінницької області за межами населеного пункту із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, враховуючи те, що дана земельна ділянка має схил 3-7 градусів, а тому відповідно до ст. 47 ЗУ «Про охорону земель» забороняється розорювання схилів крутизною понад 5 градусів (крім ділянок для залуження, заліснення та здійснення ґрунтозахисних заходів). На схилах крутизною від 3 до 7 градусів обмежується розміщення просапних культур, чорного пару тощо, тому дана ділянка фактично не може використовуватися для посіву та вирощування сільськогосподарських культур. Таку відмову позивач вважає неправомірною, такою, що не відповідає вимогам закону та порушує його законні права та інтереси у сфері публічно-правових відносин, адже відповідач не посилається на жодну з підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, які визначені ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 13.05.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Одночасно цією ж ухвалою витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів, що стали підставою для прийняття оскаржуваного наказу.

03.06.2020 року за вх. № 14947/20 відповідачем через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому він повідомив наступне. Позивач звернувся з клопотанням до відповідача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної форми власності орієнтовною площею 2,0 га з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту Славнянської сільської ради Липовецького р-ну Вінницької обл. Наказом відповідача від 24.01.2020 року № 2-2037/15-20-СГ позивачеві відмовлено у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою на підставі ч. 7 ст. 118 ЗК України у зв`язку з невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Згідно інформації, наданої відділом у Липовецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, дана земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення по виду угідь пасовища та має схил 3-7 градусів. Так, відповідач наголошує, що на схилах крутизною від 3 до 7 градусів обмежується розміщення просапних культур, чорного пару тощо, тому дана ділянка фактично не може використовуватись для ведення особистого селянського господарства. Якщо земельна ділянка має схил більше 5 градусів, то вона не придатна для ведення особистого селянського господарства. Таким чином, згідно ч. 7 ст. 118 ЗК України місце розташування запитуваної позивачем земельної ділянки має невідповідність вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць. Заперечує відповідач й проти позовних вимог в частині зобов`язання відповідача розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою з прийняттям обґрунтованого та законного рішення, вказуючи на дискреційність його повноважень у цій частині та неможливість суду підміняти державний орган, рішення якого оскаржується та вказує на свої дискреційні повноваження.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

10.12.2019 року позивач звернувся із клопотанням про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га на території Славнянської сільської ради Липовецького р-ну Вінницької області у власність для ведення особистого селянського господарства із земель запасу сільськогосподарського призначення пасовища. До клопотання додав викопіювання з кадастрової карти, копію паспорта та копію реєстраційної картки платника податків.

За результатами розгляду вказаного клопотання, відповідачем наказом «Про відмову у наданні дозволу на розробку документації» від 24.01.2020 року № 2-2037/15-20-СГ відмовлено позивачеві у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. Відмова мотивована тим, що земельна ділянка, яку бажає отримати позивач у власність для ведення особистого селянського господарства, відноситься до земель сільськогосподарського призначення по виду угідь пасовища та має схил 3-7 градуси. Так, відповідно до ст. 47 Закону України «Про охорону земель» (далі ЗУ «Про охорону земель»), забороняється розорювання схилів крутизною понад 5 градусів (крім ділянок для залуження, заліснення та здійснення ґрунтозахисних заходів). На схилах крутизною від 3 до 7 градусів обмежується розміщення просапних культур, чорного пару тощо, тому дана ділянка фактично не може використовуватись для посіву та вирощування сільськогосподарських культур.

Не погоджуючись з цим, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, ЗК України.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів (п. б ч. 1 ст. 121 ЗК України).

Згідно абз. 1 ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Системний аналіз наведених норм доводить, що громадяни можуть набувати право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності виключно за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Для цього такі громадяни мають звернутись з відповідним клопотанням до уповноважених органів. До клопотання додають визначені документи. Суб`єкт владних повноважень, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до своїх повноважень, розглядає таке клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Одночасно, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

У свою чергу, зміст ст. 118, 122 ЗК України свідчить про те, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача законних підстав для встановлення будь-яких обмежень у надані дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей Земельного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача з клопотанням щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель запасу сільськогосподарського призначення пасовища, до якого додав графічний матеріал земельної ділянки із позначенням бажаного місця розташування. Відповідач відмовив позивачеві у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у зв`язку з тим, що ця земельна ділянка розміщена на пасовищі та має схил 3-7 градуси.

Суд зазначає, що вказана відмова формально містить посилання відповідачем на підставу відмови, передбачену діючим законодавством, але фактично відмова відбулась з підстав того, що запитувана земельна ділянка має схил 3-7 градусів.

У цьому контексті, суд вказує, що спірна відмова не передбачена вичерпним переліком, визначеним ст. 118 ЗК України, відповідно така відмова є незаконною. Між тим, чинним законодавством не передбачено й право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 року в справі № 545/808/17 та від 26.02.2019 року в справі № 802/721/18-а.

Крім зазначеного, суд також акцентує увагу й на тому, що ст. 47 ЗУ «Про охорону земель» також визначено, що використання ерозійно- та зсувонебезпечних земельних ділянок дозволяється за умови вжиття заходів щодо їх протиерозійного і протизсувного захисту, передбачених законодавством України.

З метою захисту земель від ерозії та зсувів у землевпорядній, містобудівній та іншій документації передбачаються заходи щодо забезпечення протиерозійної та протизсувної стійкості території.

Забороняється розорювання схилів крутизною понад 7 градусів (крім ділянок для залуження, залісення та здійснення ґрунтозахисних заходів). На схилах крутизною від 3 до 7 градусів обмежується розміщення просапних культур, чорного пару тощо.

Власники земельних ділянок та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані здійснювати ґрунтоохоронні заходи з метою запобігання погіршенню їх якісного стану та якісного стану суміжних земельних ділянок і довкілля в цілому.

Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначена норма обмежує здійснення деяких видів діяльності на схилах крутизною понад 7 градусів та покладає додаткові зобов`язання щодо здійснення ґрунтоохоронних заходів власниками та користувачами таких земельних ділянок, але не обмежує їх використання для ведення особистого селянського господарства в цілому. А своєю відмовою відповідач надає оцінку можливим видам діяльності, які позивач може здійснювати у майбутньому та розміщення певного виду сільськогосподарських культур, які обмежено вимогами законів України.

При цьому, жодних належних доказів того, що землі, за рахунок яких позивачем планується формування земельної ділянки, відносяться до земель із крутизною схилів понад 7 градусів відповідачем не надано.

Разом із тим, суд зазначає, що згідно з ч. 4, 5 ст. 111 ЗК України обмеження у використанні земель (крім обмежень, безпосередньо встановлених законом та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами) підлягають державній реєстрації в Державному земельному кадастрі у порядку, встановленому законом, і є чинними з моменту державної реєстрації.

Обмеження у використанні земель, безпосередньо встановлені законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, є чинними з моменту набрання чинності нормативно-правовими актами, якими вони були встановлені.

Відомості про обмеження у використанні земель зазначаються у схемах землеустрою і техніко-економічних обґрунтуваннях використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектах землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів, проектах землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, проектах землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відомості про такі обмеження вносяться до Державного земельного кадастру.

Водночас, ч. 1 ст. 1 Закону України "Про особисте селянське господарство" (далі ЗУ «Про особисте селянське господарство») встановлено, що особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Земельні ділянки особистого селянського господарства можуть використовуватися для ведення особистого селянського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства (ч. 4 ст. 5 ЗУ "Про особисте селянське господарство").

Крім того, ст. 33 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

З огляду на те, що земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть використовуватися для будь-якої сільськогосподарської діяльності, у тому числі для сінокосіння й випасання худоби, садівництва, бджільництво тощо, тобто для цілей, які не передбачають розорювання таких земель, і спірна земельна ділянка має схили 3-7 градусів, суд вважає необґрунтованими висновки відповідача щодо неможливості передачі цієї земельної ділянки позивачу з посиланням на приписи ст. 47 ЗУ "Про охорону земель".

Окрім того, підставою для відмови у наданні позивачеві дозволу на розроблення документації із землеустрою стало те, що запитувана позивачем земельна ділянка розташована на пасовищі.

З цього приводу суд вказує, що підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Даний перелік не передбачає виключень, розширеного тлумачення та є загальним для всіх. Відмова з інших, не передбачених у вказаному вище переліку, причин є незаконною.

Крім цього, із положень ст. 79-1 ЗК України слідує, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку, що розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки необхідне для формування земельної ділянки.

Такий висновок також узгоджується з положеннями ст. 50 Закону України "Про землеустрій", відповідно до якої проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

До матеріалів справи не містять доказів того, що земельна ділянка на яку претендує позивач, розміщена на пасовищі, яке за своїми природними особливостями і призначеннями має використовуватись для сінокосіння і випасання худоби. Судом не встановлено, а відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження віднесення до земель громадського пасовища вказаної земельної ділянки чи масиву земельних ділянок, на якому розташована така земельна ділянка. Крім цього, з викопіювання з кадастрової карти (чергового кадастрового плану Славнянської сільської ради Липовецького р-ну Вінницької обл.) вбачається, що вказана земельна ділянка відноситься до земель (пасовища) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення із земель державної власності, але не використовується. І даний документ не є достатнім доказом для встановлення цього факту.

З врахуванням викладеного, а також враховуючи відсутність доказів того, що земельна ділянка, на отримання якої претендує позивач, належить до громадських пасовищ, суд дійшов висновку, що наказ відповідача «Про відмову у наданні дозволу на розробку документації» від 24.01.2020 року № 2-2037/15-20-СГ, яким відмовлено позивачеві у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність 2,0 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Славнянської сільської ради Липовецького р-ну Вінницької обл. за межами населеного пункту є протиправним, а позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про скасування наказу відповідача «Про відмову у наданні дозволу на розробку документації» від 24.01.2020 року № 2-2037/15-20-СГ, яким відмовлено позивачеві у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність 2,0 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Славнянської сільської ради Липовецького р-ну Вінницької обл. за межами населеного пункту, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання та скасування індивідуального акту чи окремих його положень.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок визнання протиправним акту індивідуальної дії та його скасування у повному обсязі чи частково. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої, адже внаслідок визнання акту індивідуальної дії протиправним, неминучим є його скасування в повному обсязі чи частково.

З огляду на те, що суд задовольнив позовну вимогу про визнання протиправним наказу відповідача «Про відмову у наданні дозволу на розробку документації» від 24.01.2020 року № 2-2037/15-20-СГ, яким відмовлено позивачеві у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність 2,0 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Славнянської сільської ради Липовецького р-ну Вінницької області за межами населеного пункту, відповідно позовна вимога про скасування вказаного наказу також підлягає задоволенню, як похідна.

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача та прийняти відповідне рішення про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність 2,0 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Славнянської сільської ради Липовецького р-ну Вінницької області за межами населеного пункту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, суд зазначає наступне.

Кожна особа, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 2 цієї ж статті захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Таким чином, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень вчинити на користь позивача певні дії, якщо для їх вчинення виконані всі умови, визначені законом, і вчинення таких дій не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Виходячи із обставин цієї справи суд встановив, що оскаржений позивачем наказ не містить повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою. Такі недоліки у діяльності відповідача, окрім того, що вказують на протиправність наказу, перешкоджають суду надати оцінку дотриманню усіх передбачених нормами ст. 118 ЗК України умов для прийняття рішення про надання позивачу бажаного для нього результату.

Від так, суд вбачає підстави для часткового задоволення позовної вимоги у спосіб зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність 2,0 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Славнянської сільської ради Липовецького р-ну Вінницької області за межами населеного пункту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на те, що позов задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у сумі 630 грн. 70 коп.

Керуючись Конституцією України, Земельним кодексом України, Класифікацією видів цільового призначення земель, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 року № 548, Положенням про Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 333 від 29.09.2016 року, та ст. 2, 6, 9, 73- 78, 90, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-2037/15-20-СГ від 24.01.2020 року, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність 2,0 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Славнянської сільської ради Липовецького р-ну Вінницької області за межами населеного пункту.

Зобов`язати Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність 2,0 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Славнянської сільської ради Липовецького р-ну Вінницької області за межами населеного пункту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 630 грн. 70 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, б. 63, м. Вінниця, 21027)

Повний текст рішення складено та підписано суддею 10.07.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна