Справа № 440/4954/19
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2020-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Головко А.Б.

06 липня 2020 р.Справа № 440/4954/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді - Мельнікової Л.В.,
суддів - П`янової Я.В. , Рєзнікової С.С. ,
за участю секретаря судового засідання Білюк Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и л а:
16.12.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02.12.2019 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02.12.2019 року.
Також позивач просить провести розподіл судових витрат по справі відшкодувати йому витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4.420 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано безпосереднім надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін або грошовою компенсацією відпустки особі. Відтак, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідні розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарі дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 по 2019 роки.
В обґрунтування вимоги щодо розподілу судових витрат представник позивач зазначав, що згідно з договором № 12/12, відповідно до калькуляції вартості правничої допомоги фактично витрачених годин роботи, позивачу надано правову допомогу по справі вартістю 4.420,00 грн. Надання правової допомоги, її межі, обсяг і вартість підтверджені належними і допустимими доказами. Вказана сума, у відповідності до положень ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову має бути відшкодуванню відповідно до положень КАС України, а саме стягнутою за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
У відзиві на адміністративний позов відповідач, не погоджуючись з вимогами ОСОБА_1 , вказував, що у рішенні Верховного суду від 16.05.2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 питання стосуються виплати грошової компенсації за невикористану основну і додаткову відпустку лише військовослужбовцям Збройних Сил України, а не військовослужбовцям Національної гвардії України, в якій проходив військову службу позивач, оскільки мають різне нормативно-правове регулювання з даного питання. Так, п. 3 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 визначено виплату грошового забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплату грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Натомість, п. 3 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом МВС від 15.03.2018 року №200 передбачено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що звільняються з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток за поточний рік до одержання військовою частиною наказу (повідомлення) про звільнення з військової служби оплачується тривалість щорічної основної та додаткової відпусток, на які вони мають право в році звільнення.
Щодо прохальної частини позовної заяви, яка містить клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу зазначав, що позивачем не додано документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Тобто не надано доказів фактичної оплати клієнтом вартості послуг адвоката.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 року задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 у повному обсязі у спосіб, визначений позивачем.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу) 700 грн.
Здійснюючи розподіл судових витрат, суд виходив з розміру витрат на оплату адвоката та його співмірність зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на їх виконання (надання), обсягом наданих адвокатом послуг, а також співмірністю з ціною позову та дійшов висновку, що на користь позивача належить стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 700 грн.
Не погоджуючись із судовим рішенням в частині проведеного розподілу судових витрат, в апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить змінити судове рішення в цій частині та викласти абзац четвертий резолютивної частини судового рішення у наступній редакції: «Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4420,00 грн. (чотири тисячі чотириста двадцять гривень)».
Аргументує вимоги апеляційної скарги позивач тим, що надання правової допомоги, її межі, обсяги і вартість підтверджені належними і допустимими доказами, які містяться у матеріалах справи. При цьому, обов`язок доведення не співмірності витрат, відповідно до ч. 7 ст. 134 КАС України, покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Оскільки відповідач не подавав будь-яких клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, суд мав стягнути з відповідача на користь позивача витрати на оплату послуг адвоката в повному обсязі, а саме в сумі 4420,00 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач висловив незгоду з вимогами скаржника. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду вказував, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відзначає, що ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). Вказує, що у рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Вважає рішення Полтавського окружного адміністративного суду в оскаржуваній частині законним та обґрунтованим.
За приписами ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення на підставі ст. 317 КАС України слід змінити, з наступних підстав.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частинами 1, 3 ст. 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з ч. 2 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною 7 ст. 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина 9 ст. 139 КАС України).
Колегія суддів відзначає, що при вирішенні питань розподілу такого виду судових витрат, як витрати на професійну правничу допомогу суд не може виступати ініціатором доведення неспівмірності витрат, оскільки цей обов`язок покладається на сторону яка заявляє клопотання про зменшення витрат.
З матеріалів справи вбачається, що єдиним доводом військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, наведеним в обґрунтування заперечень вимог позивача щодо розподілу судових витрат, як випливає з відзиву на адміністративний позов, є те, що позивачем не надано доказів фактичної оплати вартості послуг адвоката /а.с. 27/.
Судом встановлено, що 12.12.2019 року між адвокатом Малофєєвим А.І. та Міняйло С.В. (клієнт) укладено договір про надання правничої допомоги, предметом якого є надання адвокатом правової допомоги за позовом клієнта до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності щодо невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій протиправною та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, стягнення витрат на правову допомогу тощо /а.с. 14-15/.
Розмір правової допомоги визначений та узгоджений пунктом 4 вищевказаного договору.
На підтвердження здійснення правової допомоги, наданої позивачу адвокатом Міняйло С.В., до матеріалів справи долучено копії:
- звіту № 16/12 від 12.12.2019 року про виконані адвокатом робіт (надані послуги), за змістом якого адвокатом виконано роботи, а саме: проведення юридичної консультації Клієнту, вивчення та аналіз наданих доказів, підбір нормативної бази, аналіз судової практики, написання позовної заяви, виготовлення копій та подання її до суду, витрачено часу на виконання - 6 год. 19 хв., вартість на загальну суму в розмірі 4420 грн /а.с. 16/;
- квитанції на оплату виконання адвокатом робіт (наданих послуг) від 13.12.2019 року, а саме проведення юридичної консультації клієнту стосовно звернення до суду, надання рекомендацій щодо збору доказів необхідних для обґрунтування позову у даній категорії справи, вивчення та аналіз наданих доказів, підбір нормативної бази, аналіз судової практики у даній категорії справ шляхом пошуку та перегляду судових рішень у Єдиному державному реєстрі судових рішень, формування правової позиції у позовній заяві відповідно до установленої судової практики, вивчення зразкової справи № 620/4218/18, написання позовної заяви, роздрукування її копій відповідно до кількості інших учасників справи та подання до суду /а.с. 17/;
- ордеру на надання правничої (правової допомоги) /а.с.16-18/.
Колегія суддів відзначає, правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно зі ст. 13 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.
Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Статтею 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За правовим висновком Верховного Суду України, викладеному в постановах від 16.04.2020 року справа № 727/4597/19, від 14.05.2020 року справа №344/7365/16-а, - законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.
Матеріали справи посвідчують ту обставину, що адвокатом Малофєєвим А.І. вчинялись дії, перелік яких наведено в звіті № 16/12 про виконані адвокатом роботи (надані послуги) позивачу по справі, та у квитанції на оплату виконаних адвокатом робіт. Ці документи, відповідно до умов укладеного між позивачем та його адвокатом договору є підставою для обрахування і сплати гонорару.
Таким чином, колегія суддів вважає, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4.420,00 грн., є документально підтвердженими, а тому підлягають відшкодуванню останньому в повному обсязі.
Оскільки судовим рішенням, внаслідок проведеного розподілу судових витрат, позивачу відшкодовано 700 грн, різниця між заявленою сумою відшкодування витрат на правову допомогу і сумою стягнених судових витрат за оскаржуваним судовим рішенням (4.420 грн 700 грн = 3.720 грн.) підлягає стягненню судом з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь позивача. Судове рішення підлягає зміні, шляхом доповнення його резолютивної частини визначенням про стягнення з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача 3.720 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Так як зазначені обставини судом першої інстанції залишені поза увагою та цим обставинам судом не надана належна правова оцінка, колегія суддів, керуючись ст. 317 КАС України, змінює судове рішення шляхом доповнення її резолютивної частини.
Доводи відповідача стосовно того, що при визначені суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також розумності їх розміру, співмірності зі складністю справи та ціною позову не наводилися відповідачем у відзиві на адміністративний позов ОСОБА_1 , за своїм змістом мають узагальнений характер та не мають посилання на конкретні обставини справи.
Крім того, колегія суддів відзначає, що відповідач не оскаржує рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 року в частині проведеного судом розподілу судових витрат.
Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 4 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Зміна судового рішення може полягати в доповнення або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право < > змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).
Інші доводи та заперечення сторін означених висновків колегії суддів не спростовують.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2020 року змінити шляхом доповнення резолютивної частини судового рішення абзацом наступного змісту:
«Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3.720,00 грн. (три тисячі сімсот двадцять гривень 00 копійок)».
Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) Я.В. П`янова С.С. Рєзнікова
Постанова у повному обсязі складена і підписана 10 липня 2020 року.