Справа № 500/357/20
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2020-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року Справа № 500/357/20 пров. № А/857/4740/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Большакової О.О., Старунського Д.М.,

при секретарі судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року (суддя Чепенюк О.В., м.Тернопіль, повний текст складено 19 березня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі Головне управління) в якому просив:

визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.03.2018 №Ф-10311-17 (далі Вимога);

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 422,39 грн та відраховані 20% коштів з пенсії позивача на сплату боргу (недоїмки) за Вимогою починаючи з січня 2019 року.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано Вимогу про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 4223,97 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління на користь фізичної особи - підприємця (далі ФОП) ОСОБА_1 судовий збір у сумі 420,40 грн сплачений відповідно до квитанції від 31.01.2020 №0.0..

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю.

В доводах апеляційної скарги вказує, що позивач шляхом подання до податкового органу звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми єдиного внеску за 2017 рік, задекларував до сплати суму єдиного внеску у розмірі 4223,97 грн і тим самим самостійно визначив базу нарахування єдиного внеску, тому згідно норм податкового законодавства, грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків, не підлягає оскарженню. На підставі поданого звіту про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів ОСОБА_1 сформовано оскаржувану Вимогу. Зауважує, що позивачем не дотримано порядку подання до контролюючого органу повідомлення про помилкове подання звіту. Вважає, що при винесенні оскаржуваної Вимоги відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як пенсіонер, який отримує пенсію за віком, має право на звільнення від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) як ФОП, незалежно від подачі ним звіту у 2017 році, оскільки це не свідчить про його добровільну участь у системі страхування. Тому оскаржувана Вимога є протиправною та підлягає скасуванню.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

В частині вимоги позивача про стягнення коштів, утриманих з пенсії, на сплату боргу (недоїмки) за Вимогою, цей суд зазначив, що така вимога є передчасною, так як такі кошти повертаються за встановленою процедурою з відповідного бюджету, а не за рахунок відповідача.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В частині щодо відмови у задоволенні позову, рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач з 03.09.1996 зареєстрований як ФОП, та перебуває у відповідача на податковому обліку з 17.04.2002 як ФОП, взятий на облік як платник єдиного внеску, що підтверджується копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 10.03.2020 (а.с.41-42).

З 08.08.2010 ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію за віком, що підтверджується копіями: пенсійного посвідчення від 02.09.2010 № та довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 31.01.2020 №83/0217 (а.с.7, 18).

22.01.2018 позивачем подано до контролюючого органу звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2017 рік, у якому визначено до сплати 4223,97 грн єдиного внеску (а.с.60-63).

За даними зворотного боку інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 станом на 09.02.2018, 31.12.2018 та станом на 31.12.2019 заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 4223,97 грн, що виникла за 2017 рік (а.с.57-59).

На підставі наведених даних Головне управління сформовано Вимогу щодо ОСОБА_1 про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску в сумі 4223,97 грн (а.с.8).

За змістом Вимоги така прийнята 12.03.2018, проте у ній зазначено, що станом на 01.08.2019 заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 4223,97 грн. Дата набрання чинності вимогою 01.08.2019.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові і організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №2464-VI; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Єдиний внесок це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI).

У розумінні пункту 3 частини першої статті 1 Закону №2464-VI застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI є платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з частиною другою статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Пунктом 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

З 01.01.2017 діяло правило, відповідно до якого у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, то такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не збільшивши максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 (далі Закон №2148-VIII)це положення має таку редакцію: «У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску». Ця редакція чинна з 01.01.2018.

Пунктом 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Системний аналіз наведених вище норм свідчить про те, що зареєстровані в установленому чинним законодавством порядку фізичні особи-підприємці є платниками єдиного внеску незалежно від того, на якій системі оподаткування перебувають.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 14 Закону №2464-VI на органи доходів і зборів покладено обов`язок здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.

У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Абзацом першим частини четвертої цієї статті визначено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату (частина друга статті 25 цього Закону).

Разом з тим, Закон №2464-VI передбачає випадки звільнення фізичних осіб підприємців від обов`язку сплати за себе єдиного внеску з урахуванням певних умов, передбачених частиною четвертою статті 4 цього Закону.

До 01.01.2018 дана норма діяла в такій редакції: «Особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування».

З 01.01.2018 відповідно до змін, внесених Законом №2148-VIII, ця норма викладена у такій редакції: «Особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У пункті 4 та 5-1 частини першої статті 4 передбачено таких осіб платників єдиного внеску:

4) фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування;

5-1) члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що фізичні особи - підприємці, які отримують пенсію за віком та обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, проте не позбавлені права сплачувати цей внесок на добровільних засадах.

З матеріалів справи видно, що позивач з 08.08.2010 та у період, у якому була нарахована йому недоїмка, є пенсіонером та отримує пенсію за віком.

Відтак, як вірно зазначив суд першої інстанції ОСОБА_1 у 2017 році був звільнений від сплати єдиного внеску відповідно до положень частини четвертої статті 4 Закону 2464-VI як пенсіонер за віком, що отримує пенсію.

Відповідно до частин першої-третьої статті 10 Закону платниками, які мають право на добровільну сплату єдиного внеску, є: члени особистого селянського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню; особи, які досягли 16-річного віку та не перебувають у трудових відносинах з роботодавцями, визначеними пунктом 1 частини першої статті 4, та не належать до платників єдиного внеску, визначених пунктами 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, у тому числі іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають або працюють в Україні, громадяни України, які працюють або постійно проживають за межами України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Особи, зазначені в частині першій цієї статті, беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування протягом строку, визначеного в договорі про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, але не менше одного року (крім договорів про одноразову сплату).

Особи, зазначені в частині першій цієї статті, подають до органу доходів і зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника за якими подана позивачем звітність щодо суми нарахованого єдиного внеску свідчить про добровільну згоду останнього на участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, оскільки позивачем договорів, в тому числі будь-яких заяв про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не укладалося та не подавалося, а подання звітності не є передбаченою законом умовою, на підставі якої особа, що підпадає під дію положень частини четвертої статті 4 Закону може добровільно брати участь у відповідній системі страхування.

Щодо доводів відповідача про наявність механізму відкликання помилково поданого звіту, яким позивач не скористався, то такі спростовуються відсутністю обов`язку у ОСОБА_1 подавати звіт та підписаного ним договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Також, як правильно зазначено судом першої інстанції, безпідставними є посилання контролюючого органу на положення пункту 56.11 статті 56 Податкового кодексу України (далі ПК), відповідно до яких не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків, оскільки згідно з пунктом 1.3 статті 1 ПК цей Кодекс не регулює питання погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини є саме Закон № 2464-VI.

Подання позивачем звітів фізичної особи-підприємця не є самостійним визначенням грошових зобов`язань в розумінні пункту 57.1 статті 57 ПК, відповідно, ці суми неможливо ототожнити з узгодженими грошовими зобов`язаннями, а тому несплата сум, зазначених у них, не свідчить про виникнення податкового боргу. З фактом подання звіту з єдиного соціального внеску не виникає обов`язок здійснювати його сплату, відповідно, несплата цих сум не призводить до виникнення недоїмки.

Висновки суду, за яких позивач у разі отримання пенсії може бути платником єдиного внеску виключно за умови його добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування незалежно від подачі ним звітів за певний період і визначення у них сум єдиного внеску узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 11 лютого 2020 року, 4 вересня 2019 року у справі №№240/4809/19, 806/1503/16, відповідно.

Таким чином, судом першої інстанції вірно вказано на те, що оскільки ФОП є пенсіонером за віком, обрав спрощену систему оподаткування та не подавав жодних заяв до контролюючого органу про добровільну участь зі сплати єдиного внеску, то згідно з частиною четвертою статті 4 Закону на неї не розповсюджується обов`язок зі сплати єдиного внеску.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що оскаржувана Вимога є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанцій, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. О. Большакова
Д. М. Старунський
Повне судове рішення складено 10 липня 2020 року.