Справа № 320/2057/19
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2020-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2020 року м. Київ № 320/2057/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Університету Державної фіскальної служби України

про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (позивач) з позовом (позовна заява уточнена) до Університету Державної фіскальної служби України (відповідач), в якому просить суд:

- відповідно до заяви ОСОБА_1 від 25.01.2019 зобов`язати Університет Державної фіскальної служби України негайно здійснити розрахунок належної позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850, у 200-кратному розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб;

- відповідно до тієї ж заяви позивача зобов`язати Університет Державної фіскальної служби України виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850, у розмірі 200 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме 320 000 (триста двадцять) тисяч гривень;

- стягнути з Університету Державної фіскальної служби України на користь позивача моральну шкоду 50% в розмірі 160 000 (сто шістдесят тисяч) гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що за умовами Закону України "Про міліцію" від 20.12.1990 року № 565-ХІІ він має право на отримання одноразової грошової допомоги, як інвалід ІІ групи захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, виплата якої здійснюється відповідно до Порядку та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850.

Позивач також зазначає, що 15.06.2016, 22.11.2016, 25.01.2019 звертався до відповідача із заявами про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності. Проте, відповідач фактично відмовив йому у виплаті такої допомоги, посилаючись зокрема на наявність рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22.03.2017 у справі № 367/35/17, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18.07.2017 та постановою Верховного Суду від 24.09.2018, яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного університету Державної фіскальної служби України про стягнення одноразової грошової допомоги, відшкодування моральної шкоди.

Позивач не погоджується з наведеними підставами для відмови у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги згідно Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850, оскільки на думку позивача призначення одноразової грошової допомоги у розмірі, визначеному Порядком № 707, мало б місце лише у випадку наявності у нього права на отримання такої допомоги до 12 березня 2015 року. Натомість, оскільки право на отримання одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 набув після 12.03.2015, тобто у період набрання чинності статті 23 Закону України «Про міліцію» (в редакції Закону №208-VIII від 13.02.2015), то розмір такої допомог имає бути визначено саме у відповідності до Закону України «Про міліцію» та постанови Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції».

Ухвалою Київського окружного адміністративного судувід 11.06.2019 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).

Даною ухвалою судом запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву та разом з цим, роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин справа буде вирішена за наявними матеріалами.

Відповідач позов не визнав, надав суду відзив на позовну заяву від 10.07.2019 № 1989/91-91-01-23, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що Законом України «Про міліцію» встановлені загальні підстави та розмір одноразової грошової допомоги, що підлягає виплаті працівнику міліції чи податкової міліції у зв`язку з встановленням інвалідності, тоді як механізм підготовки та розгляду документів для призначення такої допомоги працівнику податкової міліції передбачений саме Порядком та умовами виплати одноразової грошової допомоги, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707, який на даний час є чинним.

Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач посилається також на наявність рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22.03.2017 у справі № 367/35/17, що набрало законної сили, яким було відмовлено в задоволені позову ОСОБА_1 до Національного університету Державної фіскальної служби України про стягнення одноразової грошової допомоги, відшкодування моральної шкоди.

Позивач подав відповідь на відзив відповідача, в якій зазначає про відсутність доказів та необґрунтованість підстав, якими відповідач мотивує свої доводи.

Відповідачем також до суду було подано клопотання від 10.07.2019 № 1988/91-91-01-23 про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін.

Ухвалою суду від 22.07.2019 було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання з мотивів наведених у вказаній ухвалі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до наказу Національного Університету Державної податкової служби України з грудня 2013 року був прийнятий на посаду старшого інспектора групи забезпечення режиму відділу режиму та оперативного реагування факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції та працював на зазначеній посаді до 06 червня 2016 року.

Під час проходження служби у Національному Університеті Державної податкової служби України позивач отримав інвалідність 2 групи та втратив 70% професійної працездатності, що підтверджується наявною у справі копією Виписки з акта огляду МСЕК до довідки серії АВ № 0451684.

Згідно наказу Національного Університету Державної податкової служби України № 121-к від 06.06.2016 позивача було звільнено зі служби на підставі рапорту ОСОБА_1 та свідоцтва про хворобу № 156/Зв від 11.03.2016.

З цих підстав, позивач 15.06.2016, 22.11.2016, 25.01.2019 звертався до відповідача із заявами про виплату йому одноразової грошової допомоги згідно Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850.

На підставі заяв позивача, першим заступником Голови Державної фіскальної служби України 27.01.2017 було затверджено висновок про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, відповідно до якого позивачу на підставі пункту 3 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707 було визначено одноразову грошову допомогу в розмірі 70 936 грн. 32 коп.

Призначення одноразової грошової допомоги у вищевказаному розмірі було здійснено відповідно до наказу Національного Університету Державної податкової служби України № 126-к від 13.03.2017 та перераховано згідно платіжного доручення №158 від 14.03.2017.

20.03.2017 позивач отримав одноразову грошову допомогу в сумі 70 936 грн. 32 коп., що підтверджується даними наявного у матеріалах справи платіжного доручення № 158 від 14.03.2017 та відомостю одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності та вратою працездатності колишньому працівнику податкової міліції факультету підготовки перепідготовки та підвищення кваліфікації податкової міліції.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги саме у 200-кратному розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850, позивач звернувся із цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, пунктом 5 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» (який набрав чинності 7 листопада 2015 року) визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про міліцію».

Згідно із пунктом 15 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

До набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» порядок виплати одноразової грошової допомоги регулювався нормами статті 23 Закону України «Про міліцію».

Частиною 6 статті 23 Закону України «Про міліцію» (в редакції, чинній з 12 березня 2015 року) було встановлено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

На виконання зазначеної норми Кабінет Міністрів України постановою № 850 від 21 жовтня 2015 року затвердив «Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» (далі - Порядок № 850)

Відповідно до пункту 2 Порядку № 850, днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

За приписами пункту 3 Порядку № 850, грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Разом з цим, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» установлено, що особам, які до набрання чинності Законом України від 13 лютого 2015 р. № 208-VIII "Про внесення змін до статті 23 Закону України "Про міліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції" мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога призначається і виплачується відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 р. № 707.

Дана постанова набрала законної сили 31 жовтня 2015 року. До цього часу діяв Порядок № 707, посилання на який є у зазначеному пункті урядової постанови від 21 жовтня 2015 року № 850.

Таким чином, у період з 12 березня 2015 року (дата набрання чинності Закону № 280-VIII) до 31 жовтня 2015 року (дата набрання чинності Порядку № 850) механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 23 Закону № 565-ХІІ, визначав саме Порядок № 707.

Так, за умовами пункту 1 Порядку №707 одноразова грошова допомога (далі - грошова допомога) виплачується у разі: установлення інвалідності, яка настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ, органах державної податкової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення такого строку внаслідок захворювання або нещасного випадку, що сталися: під час виконання службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю, у розмірі: п`ятирічного грошового забезпечення - інвалідам I групи; чотирирічного грошового забезпечення - інвалідам II групи; трирічного грошового забезпечення - інвалідам III групи; у період проходження служби, - у відсотках відповідного розміру грошового забезпечення згідно із ступенем втрати працездатності, який визначається медико-соціальною експертною комісією.

При цьому, абзацом 1 пункту 5 Порядку № 707 встановлено, що для виплати грошової допомоги в разі поранення (контузії, травми або каліцтва) чи установлення групи інвалідності працівник міліції, податкової міліції подає органу внутрішніх справ, органу державної податкової служби за місцем проходження служби заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги.

У данному випадку, застосуванню підлягають такі порядок і розмір одноразової допомоги, які передбачались чинним законодавством станом на момент виникнення у позивача права, тобто встановлення йому інвалідності законодавством, оскільки стаття 23 Закону України «Про міліцію» таке право (отримання одноразової грошової допомоги) пов`язує саме з настанням інвалідності за умови її настання в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ.Інших умов для набуття права на одноразову грошову допомогу чинним законодавством не передбачено.

Як вбачається з матеріалів справи, інвалідність ІІ групи позивачу було встановлено 18 травня 2016 року, тобто після набрання чинності Законом № 280-VIII, натомість про призначення одноразової грошової допомоги позивачзвертався 15.06.2016, 22.11.2016, 25.01.2019, тобто після набрання чинності Порядку № 850.

Оскільки право на отримання одноразової грошової допомоги позивач отримав після набрання чинності Законом № 208-VIII, розмір такої допомоги йому повинен розраховуватися у відповідності зі статтею 23 Закону № 565-XII (в редакції, чинній з 12 березня 2015 року) та згідно Порядку № 850.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 822/456/16 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 74488320) та від 04 березня 2020 рокуу справі № 810/937/16 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 88027466), висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України).

Що стосується посилання відповідача на наявність відповідного судового рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного університету Державної фіскальної служби України про стягнення одноразової грошової допомоги та відшкодування моральної шкоди, суд зважає на наступне.

Так, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22.03.2017 у справі № 367/35/17, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 липня 2017 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного університету Державної фіскальної служби України про стягнення одноразової грошової допомоги та відшкодування моральної шкоди.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 вересня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 липня 2017 року - без змін.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 вересня 2018 року визнала обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про те, що хоча позивач і отримав одноразову грошову допомогу у розмірі, визначеному відповідно до пункту 3 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції», він у передбаченому законом порядку не оскаржив рішення та дії відповідача в частині нарахування йому одноразової грошової допомоги.

Водночас, за результатом розгляду адміністративної справи № 761/14564/17 Шевченківським районним судом м. Києва було прийнято рішення від 04 жовтня 2018 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання незаконним рішення Державної фіскальної служби України від 27.01.2017 щодо затвердження висновку про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 в сумі 70 936,32 грн. та зобов`язання вчини певні дії.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2019 року у справі № 761/14564/17апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання рішення незаконним задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної фіскальної служби України від 27.01.2017 року щодо затвердження висновку про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 в сумі 70 936,32 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому, Шостий апеляційний адміністративний суд у постанові від 16 січня 2019 року дійшов висновку про те, що при отриманні заяви ОСОБА_1 із відповідними додатками, Національний Університет Державної податкової служби України повинен був прийняти відповідні документи, сформувати висновок та надіслати їх до ДФС України, керуючись при цьому статтею 23 Закону України "Про міліцію" (у редакції ЗУ "Про внесення змін до ст.23 ЗУ "Про міліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції" від 13.02.2015 року №208-VІІІ) та постановою КМУ № 850. Відтак, висновок про призначення одноразової допомоги позивачу з врахуванням розміру, визначеному Порядком № 707, суперечить статті 23 Закону № 565-XII.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою Державної фіскальної служби України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2019 року у справі № 761/14564/17 за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання рішення незаконним.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, суд вважає, що обставини встановлені у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2019 року по справі № 761/14564/17 щодо права позивача на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням другої групи інвалідності, мають преюдиційне значення під час розгляду цієї справи та додаткового встановлення не потребують.

Водночас, заперечуючи проти вимог даного позову, відповідач у відзиві на позов зазначає, що однією з підстав для відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги в розмірі 200-кратногопрожиткового мінімуму відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» є те, що виплата такої допомоги передбачена тільки для працівників міліції.

Фактично ж підставою для виникнення даного спору слугувала неузгодженість законодавства, яким регулюються питання призначення вказаної допомоги особам, які проходили службу в органах податкової міліції, оскільки відповідач нарахував та виплатив позивачу одноразову грошову допомогу, але в іншому розмірі.

Так, у рішенні по справі «Budchenko v. Ukraine» від 24.07.2014 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відмова у задоволенні законного права заявника через відсутність механізму його реалізації, становить втручання у право власності згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а через нездатність забезпечити реалізацію такого права заявника в розумні терміни, держава поклала на нього надмірний та неспіврозмірний тягар, порушивши таким чином свої зобов`язання за статтею 1 Першого протоколу.

Між тим, приписами частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

При цьому, суд зазначає, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки подані позивачем заяви про призначення одноразової грошової допомоги від 15.06.2016, 22.11.2016, 25.01.2019 відповідачем були розглянуті. Отже, саме рішення відповідача від 20.02.2019 оформлене листом № 559/91-91-01-18 щодо признання позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707, є протиправним та не відповідає ані вимогам закону, ані висновкам постанови Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 761/14564/17.

У зв`язку з цим суд зауважує, що позивачу підлягає нарахуванню і виплаті одноразова грошова допомога у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму згідно постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції».

У свою чергу, приписами частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, з огляду на зазначене, з метою забезпечення ефективного та належного захисту прав позивача, суд дійшов висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним і скасувати рішення Університету Державної фіскальної служби України від 20.02.2019 оформлене листом № 559/91-91-01-18 про відмову у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності ІІ (другої) групи, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції».

Крім того, суд звертає увагу, що у постанові від 16.01.2019 Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 761/14564/17, суд апеляційної інстанції зазначив, що вимога позивача щодо зобов`язання Державну фіскальну службу негайно здійснити розрахунок належної йому одноразової грошової допомоги відповідно до порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затверджених постановою КМУ № 850 є передчасною, оскільки уповноважений орган (Національному Університеті Державної податкової служби України) повинен подати відповідний висновок до розпорядника бюджетних коштів (Державної фіскальної служби України), а тому зобов`язання Державної фіскальної служби України до вчинення дій є передчасним.

Таким чином, Університет Державної фіскальної служби України, який був визначений позивачем в якості відповідача, лише формує відповідний висновок та направляє його до Державної фіскальної служби України, яка у подальшому має прийняти відповідне рішення.

Відтак, враховуючи передбачену законодавстовм процедуру нарахування та виплати одноразової грошової допомоги, суд дійшов висновку, що вимоги даного позову в частині зобов`язання відповідача на підставі заяви ОСОБА_1 від 25.01.2019 призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 21.10.2015 № 850, у 200-кратному розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб задоволенню не підлягають, оскільки є передчасними та заявлені позивачем без врахування законодавчо встановленої процедури розгляду цього питання.

Водночас, з урахуванням тієї обставини, що судом встановлено право позивача на отримання одноразової грошової допомоги у 200-кратному розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, суд з метою належного захисту прав позивача дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та зобов`язання відповідача прийняти висновок щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 у 200-кратному розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності з урахуванням вже виплачених сум та направити його на затвердження до Державної податкової служби України (правонаступник Державної фіскальної служби України).

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд зважає на наступне.

В силу статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч.3 ст.12, та 81ЦПК України.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.95р.№4(із змінами та доповненнями) відшкодування моральної шкоди - це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загально соціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення у неї негативних психічних станів і процесів, викликаних приниженням її гідності внаслідок цього порушення. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду.

Як роз`яснено у п. 4 та 5 вказаної Постанови у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач; при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Наявність причинного зв`язку між протиправним діянням і моральною шкодою, що є третьою підставою відповідальності за завдану моральну шкоду, виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою і моральною шкодою дає можливість визначати суб`єкта її відповідальності та її межі, тобто особа має нести відповідальність лише за ту шкоду, яка викликана саме її поведінкою.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, матеріали справи не містять доказів на підтвердження обсягу страждань, яких зазнав позивач у зв`язку з діями відповідача в цілому, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо).

Крім того, позивачем не надано до суду чіткого розрахунку заявленого розміру такої шкоди із документальним підтвердженням понесення такої шкоди, а лише зазначено, що розмір завданої моральної шкоди складає 160 000,00 грн.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вказаної позовної вимоги.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частинами 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача суду не надав.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи ту обставину, що позивач звільнений від сплати судового збору за звернення до судуна підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», витрати в цій частині стягненню на користь позивача не підлягають.

Керуючисьст.ст. 2, 9, 77, 139, 143, 194, 205, 239, 242, 244, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Університету Державної фіскальної служби України (08201, м.Ірпінь, Київська область, вул. Університетська, 31, ) від 20.02.2019 оформлене листом № 559/91-91-01-18 про відмову у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності ІІ (другої) групи відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції».

3. Зобов`язати Університет Державної фіскальної служби України (08201, м.Ірпінь, Київської області, вул. Університетська, 31, ) прийняти висновок щодо виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 у 200-кратному розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності з урахуванням вже виплачених сум та направити його на затвердження до Державної податкової служби України.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Панова Г. В.