Справа № 560/405/20
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2020-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/405/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Матущак В.В.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

13 липня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Курка О. П. Білої Л.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року (ухвалене в м. Хмельницький) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в січні 2020 року позивач звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Так, апелянт зазначив про безпідставність застосування при здійсненні перерахунку позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді відсоткової ставки, визначеним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 14.06.2017 у справі №686/9208/17, оскільки законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватись, а судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому.

Позивач не скористався своїм правом передбаченим ст.ст. 300,304 КАС України та не подав відзив на апеляційну скаргу відповідач.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 29 травня 2020 року з урахуванням ст.306, ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи неоспорені факти про те, що ОСОБА_1 працював суддею Хмельницького міськрайонного суду з червня 1982 та відповідно до постанови Верховної Ради України №2791-ІV від 08.07.2005 звільнений із посади судді за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню виконання обов`язків. Позивач є інвалідом ІІ групи довічно.

З 03.08.2005 року ОСОБА_1 призначено довічне щомісячне грошове утримання у розмірі 90% заробітної плати.

Стаж роботи позивача складає 25 років 01 місяць 08 днів з врахуванням періоду проходження строкової військової служби - 01 рік 11 місяців 25 днів відповідно до указу Президента України від 10.07.1995 №584/95.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 14.06.2017 у справі №686/9208/17, яке залишене без змін відповідно до ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 05.09.2017, позов ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ у м. Хмельницькому щодо відмови у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 90% суддівської винагороди судді задоволено та зобов`язано відповідача провести такий перерахунок позивачу у розмірі 90% суддівської винагороди.

З 01.01.2018 позивачу проведено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання з урахуванням довідки, виданої Територіальним управління ДСА у Хмельницької області від 23.10.2019 №328 та здійснено розрахунок щомісячного довічного грошового утримання з 01.01.2018 який становить: 17620,00 грн. (оклад) + 10572,00 грн. (надбавка за вислугу років - 60 %) = 28192,00 грн. (суддівська винагорода) х 86 % = 24245,12 грн.

З 01.01.2019 позивачу проведено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання з урахуванням довідки, виданої Територіальним управління ДСА у Хмельницької області від 23.10.2019 №329 та здійснено розрахунок щомісячного довічного грошового утримання з 01.01.2019 який становить: 26430,00 грн. (оклад) + 15858,00 грн. (надбавка за вислугу років - 60 %) = 42288,00 грн. (суддівська винагорода) х 86 % = 36367,68 грн.

У зв`язку зі збільшенням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та підвищенням посадових окладів суддів позивачу з 01.02.2019 проведено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання з урахуванням довідки, Територіальним управління ДСА у Хмельницької області від 23.10.2019 №330, який становить 46104,00 грн.

Розрахунок щомісячного довічного грошового утримання з 01.02.2019 становить: 28815,00 грн. (оклад) + 17289,00 грн. (надбавка за вислугу років - 60 %) = 46104,00 грн. (суддівська винагорода) х 86 % =39649,44 грн.

Вважаючи дії відповідача щодо зменшення розміру суддівської винагороди протиправними, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій щодо зменшення з 01.01.2018 року розміру щомісячного довічного грошового утримання позивача, як судді у відставці з 90% до 86 % суддівської винагороди, яка враховується при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці та при подальшому нарахуванні щомісячного грошового утримання, є протиправними.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до частини пункту 8 частини 4 статті 48 та частини 6 статті 48 Закону України від 07.07.2010 "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 2453-VI, в редакції, чинній на момент набуття позивачем права на щомісячне довічне грошове утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів») незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Аналогічні положення закріплені у статті 48 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ "Про судоустрій і статус суддів" (далі також - Закон № 1402-VІІІ, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Частиною 1 статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11.10.2005 № 8-рп/2005 зазначив, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

У мотивувальній частині Рішення від 14.12.2011 № 18-рп/2011 Конституційний Суд України вказав на неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

У Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Конституційний Суд України також висловлював аналогічні позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях від 24.06.1999 № 6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20.03.2002 № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій та гарантій), від 01.12.2004 № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 11.10.2005 № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії та щомісячного довічного грошового утримання), від 18.06.2007 № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів).

Пунктом 6.1 Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10.07.1998 передбаченого, що рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість.

Пунктом 54 Рекомендації CM/Rес (2010)12 від 17.11.2010 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки передбачено, що оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці.

З огляду на викладене, конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 09.11.2018 у справах №713/1064/17, № 686/24597/16-а, № 686/1938/17, № 766/7021/17, №686/24597/16-а, від 11.12.2018 у справі №522/5168/17.

Конституція України у частині другій статті 19 закріплює правило, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Частиною 7 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII встановлено, що судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 року по справі № 815/1522/17.

У справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини вказав, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав на людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З матеріалів справи встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 14.06.2017 у справі №686/9208/17, яке залишене без змін відповідно до ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 05.09.2017, встановлено право позивача на отримання щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 90% від суддівської винагороди, враховуючи необхідність зарахування до стажу роботи період проходження строкової військової служби. Отже, стаж роботи позивача із врахуванням зазначених періодів становить понад 25 років, що у свою чергу дає підстави позивачу для отримання довічного грошового утримання виходячи з 90% суддівської винагороди.

На виконання вказаного рішення суду у справі пенсійний орган провів розрахунок стажу позивача та визначено довічне грошове утримання в розмірі 90% від грошового утримання працюючого.

Проте, у листі відповідача від 21.11.2019 за №С-1661-0/1-02.26-04, №С-16591-0/1-02.26-04, №С-1658-0/1-02.26-04 вказано, що при здійсненні перерахунків з 01.02.2018, 01.01.2019 та 01.02.2019 щомісячне довічне грошове утримання визначено у розмірі 86 % суддівської винагороди, що відповідає 23 рокам стажу на посаді судді.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач протиправно, ігноруючи рішення Хмельницького міськрайонного суду від 14.06.2017 у справі №686/9208/17, яке набрало законної сили, здійснив перерахунок щомісячного довічного грошового утримання позивача з 01.01.2018 року з розрахунку 86% від грошового утримання судді та в подальшому здійснював нарахування щомісячного довічного грошового утримання позивачу з розрахунку 86% від грошового утримання судді, відтак порушив права позивача та законодавство.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо зменшення з 01.01.2018 року розміру щомісячного довічного грошового утримання позивача, як судді у відставці з 90% до 86% суддівської винагороди, яка враховується при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці та при подальшому нарахуванні щомісячного грошового утримання, є протиправними.

Зважаючи на те, що дії відповідача щодо зменшення позивачу розміру щомісячного довічного грошового утримання, як судді у відставці з 90% до 86% суддівської винагороди, яка враховується при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці визнані судом протиправними, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про зобов`язання Головного управління ПФУ в Хмельницькій здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 з 01.01.2018, 01.01.2019 та 01.02.2019, виходячи з 90% суддівської винагороди, яка враховується при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, з урахуванням проведених виплат.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до вимог ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Курко О. П. Біла Л.М.