Справа № 804/2133/16
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 липня 2020 року м. Дніпросправа № 804/2133/16

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дурасової Ю.В.,

суддів: Мельника В.В., Суховарова А.В.,

секретар судового засідання: Новошицька О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Дніпровської митниці Держмитслужби, що є правонаступником Дніпропетровської митниці ДФС

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.01.2020 (головуючий суддя Бондар М.В., повний текст складено 27.01.2020)

в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача Дніпровської митниці Держмитслужби в частині позовних вимог про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся 14.04.2016 року до суду з адміністративним позовом до відповідача Дніпропетровської митниці ДФС, правонаступником якої є Дніпровська митниця Держмитслужби, просив (а.с. 3-7 т. 1):

- визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської митниці ДФС, в частині невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день фактичного поновлення на посаді за період з 27.03.2012 року по 25.05.2012 року та заробітної плати за період з 25.05.2012 року по 28.05.2012 року;

- стягнути з Дніпропетровської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 :

середню заробітну плату за час вимушеного прогулу внаслідок затримки виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.03.2012 року у справі №2а/0470/2151/12 - за період з 27.03.2012 року по 25.05.2012 року у розмірі 9196,98 грн.;

заробітну плату за період роботи з 25.05.2012 року по 28.05.2012 року;

середню заробітну плату за весь час затримки виплати всіх належних ОСОБА_1 сум - за період з 29.05.2012 року по 07.04.2016 року у розмірі 22 9924,50 грн., із утриманням обов`язкових податків і зборів із даних сум.

Позов обґрунтовано тим, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.03.2012 року у справі №2а/0470/2151/12 визнано протиправними та скасовані наказ Держмитслужби від 10.01.2012 року №28-к Про припинення перебування на державній службі, наказ Дніпропетровської митниці від 10.01.2012 року №15-к Про припинення виконання обов`язків за посадою та проведення розрахунку; поновлено позивача на державній службі на посаді заступника начальника відділу контролю митної вартості та класифікації товарів Дніпропетровської митниці, а також ухвалено стягнути з Дніпропетровської митниці середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.01.2012 року у розмірі 12734,28 грн., постанова в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 5188,04 грн. звернена судом до негайного виконання. Постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.03.2012 року у справі № 2а/0470/2151/12 не була виконана негайно, а позивача поновлено на посаді лише 25.05.2012 року та не виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок затримки виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду, у зв`язку з чим позивач просить стягнути також середній заробіток за весь час затримки виплати належних йому при звільненні сум згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.04.2016 року за клопотанням позивача залишено частину позовних вимог без розгляду, а саме, за період роботи 25.05.2012 року по 28.05.2012 року (а.с. 90 т. 1).

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.04.2016 року у справі 804/2133/16 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Дніпропетровської митниці ДФС про стягнення заробітної плати відмовлено (а.с. 91-93 т. 1).

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2016 року у справі №804/2133/16 постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.04.2016 року скасовано, та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково (а.с. 127-130 т. 1):

- зобов`язано Дніпропетровську митницю ДФС нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.03.2012 року по 24.05.2012 року включно з урахуванням середньоденної заробітної плати у розмірі 235,82 грн. встановленої постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.03.2012 року у справі № 2а/0470/2151/12;

- у задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 10.09.2019 року у справі №804/2133/16 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково (а.с. 158-166 т. 1):

- постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.04.2016 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2016 року в цій справі скасовано в частині позовних вимог про стягнення з Дніпропетровської митниці ДФС середньої плати за весь час затримки виплати ОСОБА_1 належних сум при звільненні за період з 29.05.2012 року по 07.04.2016 року у розмірі 229 924,50 грн., а справу в цій частині направлено до суду першої інстанції на новий розгляд;

- в іншій частині постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2016 року залишено без змін.

Свою позицію Верховний Суд обґрунтував тим, що судами попередніх інстанцій не надано оцінку та не встановлено, чи було виплачено позивачу всі належні йому суми, зокрема компенсацію за невикористану відпустку в день звільнення, чи мав місце фактичний розрахунок з позивачем та який період часу пройшов між звільненням і фактичним розрахунком; зазначено, що невиплата належних працівникові сум при звільненні є визначальною юридичною обставиною; ці обставини мають значення для вирішення прави в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за весь час затримки виплати позивачу належних сум при звільненні за період з 29.05.2012 о 07.04.2016 року в розмірі 229 924,50грн.

Ухвалою Дніпропетровського окружного суду від 27.12.2019 року замінено відповідача по справі Дніпропетровську митницю ДФС правонаступником - Дніпровська митниця Держмитслужби (а.с. 205 т. 1).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.01.2020 у справі № 804/2133/16 позов задоволено (а.с. 232 т. 1).

Зобов`язано Дніпровську митницю Держмитслужби нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за весь час затримки виплати всіх належних йому при звільненні сум - за період з 29.05.2012 року по 12.08.2016 року з урахуванням середньоденної заробітної плати у розмірі 235,82 грн.

Рішення суду першої інстанції, обґрунтовано тим, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена нормами КЗпП України відповідальність. З урахуванням того, що позивача було звільнено 28.05.2012 року, а остаточний розрахунок всіх належних позивачу при звільненні сум здійснено 12.08.2016 року, спору між сторонами щодо суми виплати при звільненні 28.05.2012 року не було, невиплата належних позивачу сум мала місце з вини відповідача, тому обґрунтованою є вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за весь час затримки виплати всіх належних йому при звільненні сум відповідно до статті 117 КЗпП України. Обставини щодо розміру середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 235,82 грн. встановлені постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2016 року у справі №804/2133/16 (а.с. 128-130 т. 1) та відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не потребують доказування у даній справі. Обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача суд першої інстанції враховував спосіб захисту, сформований у постанові Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у справі №804/2133/16 від 21.07.2016 року, яка в цій частині залишена без змін Верховним Судом у постанові від 10.09.2019 року. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог та необхідності зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за весь час затримки виплати всіх належних йому при звільненні сум за період з 29.05.2012 року по 12.08.2016 року з урахуванням середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 235,82 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилається на те, що виконання постанови про поновлення позивача на службі здійснювалось Державною митною службою України, на підставі чого відповідачем видано наказ. Зазначає, що ст. 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку за час затримки. Вважає, що оскільки станом на 28.05.2012 року (день звільнення позивача за згодою сторін) була відсутня ухвала Дніпропетровського окружного адміністративного суду про виплату позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення, тому сума у розмірі 9 196,98 за період з 28.03.2012 року по 25.05.2012 року не може вважатися такою, що належала виплаті позивачу при звільнення (235,82грн. х 39 днів (період з 28.03.2012 по 25.05.2012) = 9 196,98грн.). Таким чином, вимоги статті 117 КЗпП України до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем не застосовуються.

До суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, доводи якого зводяться до законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Просить відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги, залишивши рішення суду першої інстанції без змін. Посилається на те, що в порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗПП України, при звільненні позивача 28.05.2012 року відповідачем не було в цей день здійснено всіх належних позивачу виплат, а спір про розмір середньоденної заробітної плати Позивача відсутній, оскільки цей розмір 23,82грн., встановлений рішенням суду від 27.03.2012 року у справі № 2а/0470/2151/12 та підтверджений довідкою відповідача.

У зв`язку з епідеміологічною ситуацією в Україні та оголошенням карантину, розгляд справи в судовому засіданні неодноразово відкладався.

Учасники справи в судове засідання 01.07.2020 року не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що, відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. Представником відповідача та позивачем подані клопотання про розгляд справи без їх участі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в частині позовних вимог які направлені Верховним Судом на новий розгляд (а.с. 158-166 т. 1).

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Державної митної служби України від 10.01.2012 року №28-к за порушення присяги державних службовців, відповідно до пункту 6 частини 1 статті 30 Закону України Про державну службу звільнено ОСОБА_1 з державної служби.

Позивач оскаржив своє звільнення до Дніпропетровського окружного адміністративного суду. За результатами розгляду справи №2а/0470/2151/12 Дніпропетровським окружним адміністративним судом 27.03.2012 року прийнято постанову, якою позовні вимоги задоволено частково (а.с. 11-14 т. 1):

- визнано протиправними та скасовано наказ Державної митної служби України від 10.01.2012 року №28-к Про припинення перебування на державній службі в частині припинення перебування на державній службі в митних органах України ОСОБА_1 ;

- визнано протиправними та скасовано наказ Дніпропетровської митниці від 10.01.2012 року №15-к;

- поновлено ОСОБА_1 на державній службі в митних органах України на посаді заступника начальника відділу контролю митної вартості та класифікації товарів Дніпропетровської митниці,

- стягнуто з Дніпропетровської митниці на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.01.2012 року у розмірі 12 734,28 грн.

На підставі зазначеного рішення суджу наказом Державної митної служби України від 25.05.2012 року №1090-к позивача поновлено на роботі.

Наказом від 28.05.2012 року №457-к ОСОБА_1 звільнено з посади за угодою сторін.

Дніпропетровська митниця, не погодившись з постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.03.2012 року у справі №2а/0470/2151/12, оскаржила її в апеляційному порядку.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у справі №2а/0470/2151/12 від 07.02.2013 року постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.03.2012 року залишено без змін.

В травні 2012 року позивачу нараховано та виплачено середньомісячний заробіток у частині, що допущена до негайного виконання в розмірі 5188,04 грн, що підтверджується розрахунковим листом.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.05.2013 року в справі №2а/0470/2151/12 було зупинено виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.03.2012 року до закінчення перегляду зазначеної справи в касаційному порядку.

28.10.2015 року Вищим адміністративним судом України постановлено ухвалу, якою залишено без змін постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №2а/0470/2151/12 від 27.03.2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07.02.2013 року (а.с. 72-74 т. 1).

У грудні 2015 року позивачу нараховано та виплачено залишок суми у розмірі 7 546,24 грн, стягнутої згідно з постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.03.2012 року у справі №2а/0470/2151/12, що підтверджується розрахунковим листом і платіжним дорученням №1631 від 24.12.2015 року.

На звернення ОСОБА_1 щодо виплати йому певних сум Дніпропетровська митниця ДФС листом від 12.03.2016 року №582/10/04-50-05-02 повідомила йому про повний розрахунок з ним.

Проте, остаточний розрахунок при звільненні 28.05.2012 року проведено з ОСОБА_1 12.08.2016 року у сумі 7 213,74 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 12.08.2016 року №1062, копія якого надана представником відповідача до матеріалів справи 09.01.2020 року (а.с. 216 т. 1).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин суд першої інстанції правильно застосував норми Конституції України, Кодексу законів про працю України.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Предмет даного спору стосується правомірності/протиправності затримки виплати відповідачем позивачу всіх належних сум при звільненні 28.05.2012 року.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що згідно частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За змістом положень статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Отже, вказана норма передбачає чіткий алгоритм дії власника або уповноваженого ним органу (в даному випадку відповідача) при звільненні працівника.

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Слід зазначити, що питання пов`язані з затримкою розрахунку при звільненні працівника розглянути в Постанові Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці". Так в пункті 20 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України вказано, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що вказана Постанова Пленуму Верховного Суду України не є нормою права, що передбачена для застосування при ухваленні рішення.

Проте, Постанова Пленуму Верховного Суду України надала детальний опис та розуміння зазначених правовідносин та напрямок дій суду при розв`язанні подібного спору.

Верховний Суд Постановою від 10.09.2019 року у справі №804/2133/16 направляючи справу в частині на новий розгляд зазначив (а.с. 158-166 т. 1):

(п. 36) передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, водночас визначальними є такі юридично значимі обставини - невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у відповідні строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зокрема, з метою встановлення наявності чи відсутності підстав для виплати особі середнього заробітку відповідно до статті 116, 117 КЗпП України необхідно з`ясувати чи були виплачені всі належні їй суми, щодо яких відсутній спір про їхній розмір, у день її звільнення. У випадку невиплати певних сум у день звільнення працівника необхідно з`ясувати коли такі суми були фактично виплачені, тобто день фактичного розрахунку, з метою визначення розміру середнього заробітку за весь час затримки, що підлягає виплаті на користь особи.

Матеріалами справи підтверджується, що остаточний фактичний розрахунок з позивачем при звільненні (дата звільнення 28.05.2012 року) проведено 12.08.2016 року, що підтверджується платіжним дорученням №1062 (а.с. 216 т. 1).

При цьому, при звільненні позивача 28.05.2012 року між сторонами був відсутній спір про розмір належних до сплати сум при звільненні.

Водночас, матеріали справи не містять підтверджень поважних причин здійснення остаточного розрахунку з позивачем 12.08.2016 року.

Вказане дає підстави для висновку, що відповідачем порушено строки розрахунку з звільненим працівником, що передбачені статтями 116, 117 КЗПП України.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з наведених вище вимог законодавства всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена нормами КЗпП України відповідальність.

З урахуванням того, що позивача було звільнено 28.05.2012 року, а остаточний розрахунок всіх належних позивачу при звільненні сум здійснено 12.08.2016 року, спору між сторонами щодо суми виплати при звільненні 28.05.2012 року не було, однак, невиплата належних позивачу сум мала місце з вини відповідача.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів апеляційної інстанції, погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за весь час затримки виплати всіх належних йому при звільненні сум відповідно до статті 117 КЗпП України.

Слід зазначити, що обставини щодо розміру середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 235,82 грн. встановлені постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2016 року у справі №804/2133/16 (а.с. 128-130 т. 1) та відповідно до частини 4 статті 78 КАС України не потребують доказування.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, надаючи оцінку належному способу захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції правильно врахував правові обґрунтування, викладені в постанові Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у справі №804/2133/16 від 21.07.2016 року, які в частині способу захисту залишені без змін Верховним Судом (Постанова від 10.09.2019 року).

Доводи відповідача про те, що станом на 28.05.2012 року (день звільнення позивача за згодою сторін) була відсутня ухвала Дніпропетровського окружного адміністративного суду про виплату позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення, тому сума у розмірі 9 196,98 за період з 28.03.2012 року по 25.05.2012 року не може вважатися такою, що належала виплаті позивачу при звільнення (235,82грн. х 39 днів (період з 28.03.2012 по 25.05.2012) = 9 196,98грн.), спростовуються тим, що статтями 116, 117 КЗПП України передбачені строки і порядок розрахунку з звільненим працівником.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та необхідності зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за весь час затримки виплати всіх належних йому при звільненні сум за період з 29.05.2012 року по 12.08.2016 року з урахуванням середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 235,82 грн.

Відповідно до положень статті 5 Закону України Про судовий збір позивача при зверненні до суду звільнено від сплати судового збору, а тому судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, в частині, що направлена Верховним Судом на новий розгляд.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, виходячи з обставин справи та норм законодавства України, що регулює дані правовідносини, права, свободи та інтереси позивача захищені, а права та обов`язки відповідача не порушені.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на результати апеляційного розгляду справи, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпровської митниці Держмитслужби залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.01.2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили 01.07.2020 та може бути оскаржена до Верховного Суду в силу п.2 ч.5 ст. 328 КАС України протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Строки касаційного оскарження, з урахуванням п. 3 Розділу IV «Прикінцеві Положення» КАС України в редакції Закону № 540-IX від 30.03.2020, продовжуються на строк дії карантину.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 01.07.2020.

В повному обсязі постанова виготовлена 08.07.2020.

Головуючий суддя Ю. В. Дурасова

суддя В.В. Мельник

суддя А.В. Суховаров