Справа № 300/921/20
Суддя: Микитин Н.М.
Дата ухвалення: 2020-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2020 р. справа № 300/921/20

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Микитин Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

05.05.2020 ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області) про визнання протиправною відмову щодо перерахунку пенсії із врахуванням страхового стажу за всі повні періоди роботи в приватному малому підприємстві "Смерічка" з 10.12.1990 по 20.10.2001, тобто тривалістю 10 років 10 місяців і 10 днів, зобов`язання зарахувати у страховий стаж повний період роботи на такому підприємстві та здійснити перерахунок і виплату пенсії з урахуванням цього періоду, починаючи з моменту призначення пенсії, а саме з 26.03.2018.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що незважаючи на наявність оригіналу трудової книжки відповідач безпідставно відмовив позивачу у перерахунку пенсії, вказавши, що за період роботи у приватному малому підприємстві "Смерічка" підлягає зарахуванню стаж тільки за ті місяці про які є відомості про сплату страхових внесків у звітах 4-ПФ ПМП "Смерічка" які знаходяться у ГУ ПФУ в Івано-Франківській області. Однак, на думку позивача, такі дії відповідача є протиправними, оскільки період роботи у ПМП "Смерічка" з 10.12.1990 по 20.10.2001, підтверджується відповідними записами у трудовій книжці, яка є основним документом для підтвердження стажу роботи. При цьому, як стверджує позивач, можливість отримати будь-які додаткові відомості про роботу, заробітну плату, сплату податків і зборів відсутня, оскільки ПМП "Смерічка" ліквідовано ще в 2001 році, а відповідно до правової позиції викладеної Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 у справі №687/075/17, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. З огляду на викладені обставини просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.05.2020 дану позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліків.

25.05.2020 позивачем зазначений в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недолік усунуто та подано заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої останній просить визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо перерахунку пенсії із зарахуванням до трудового стажу повного періоду роботи в Приватному малому підприємстві "Смерічка" з 10.12.1990 по 20.10.2001, тобто тривалістю 10 років 10 місяців і 10 днів.

У зв`язку із усуненням позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.06.2020 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), згідно із правилами, встановленими статтею 263 КАС України.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 22.06.2020. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив, вказав, що позивач з 26.03.2018 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV. Так, згідно записів трудової книжки позивач з 10.12.1990 року по 29.10.2001 року працював в ПМП "Смерічка". Однак до страхового стажу позивача було зараховано період його роботи в ПМП "Смерічка" за який підприємством нараховувались та сплачувались страхові внески, згідно довідки про сплату страхових внесків, що підтверджується протоколом розрахунку стажу. Додатково зазначено, що заява встановленого зразка від ОСОБА_1 про перерахунок пенсії відсутня, а рішення про відмову перерахувати пенсію, управлінням не приймалося, отже, права позивача ніяким чином не порушені. З урахуванням зазначених обставин, відповідач вважає, що підстави для проведення перерахунку позивачу відсутні, у зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.29-34).

Суд, розглянувши відповідно до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив наступне.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та з 26.03.2018 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням страхового стажу 34 роки 8 місяців, що не заперечується сторонами.

Згідно із копією листа від 04.11.2019 №133/Д-15 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області розглянуло звернення позивача про перерахунок пенсії та відмовило позивачу у перерахунку пенсії, вказавши, що за період роботи у приватному малому підприємстві "Смерічка" підлягає зарахуванню стаж тільки за ті місяці про які є відомості про сплату страхових внесків у звітах 4-ПФ ПМП "Смерічка", які знаходяться у ГУ ПФУ в Івано-Франківській області. Таким чином, пенсія позивачу призначена та перерахована відповідно до норм чинного законодавства (а.с.7).

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних правовідносин.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09.03.2003 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №1058).

Статтею 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, яке діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 року визначено види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію.

Так, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до п. «а» ч.1 ст. 3 Закону № 1788-ХІІ у редакції, чинної на час виникнення спірних правовідносин, право на трудову пенсію мали особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів (далі іменуються - підприємства та організації, якщо не обумовлено інше), - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Таким чином, до набрання чинності Законом України №1058-IV (по 31.12.2003), періоди трудової діяльності зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, тобто відповідно до ст. 3, 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на підставі трудової книжки, диплому про період стаціонарного навчання, військового квитка та інших документів, які підтверджують періоди роботи, а з 01.01.2004 - згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу, що містяться в системі персоніфікованого обліку пропорційно до сплати страхових внесків.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі по тексту також - Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Таким чином, суд погоджується із твердженням позивача, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Однак, суд зазначає, що страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у статті 11 Закону №1058-ІV, сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.

Згідно статті 14 Закону № 1058-IV страхувальниками відповідно до цього Закону є роботодавці.

Відповідно до статті 4 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI) платниками єдиного внеску є роботодавці.

За змістом частин п`ятої та шостої статті 20 Закону № 1058-IV страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків. Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків. (ч. 12 цієї статті).

При цьому, у частині десятій статті 20 Закону № 1058 зазначено, якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (ч. 12 ст. 20 Закону № 1058).

Відповідно до положень статті 106 Закону № 1058 відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що у випадку несплати підприємством страхових внесків до органу пенсійного фонду відповідальність за таку несплату несе саме підприємство-страхувальник, в якому працює застрахована особа, оскільки саме на страхувальника покладено обов`язок здійснювати відрахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи та їх перерахунок до відповідного фонду, а відтак саме роботодавець є тією особою, яка згідно закону повинна сплачувати страхові внески.

Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 № 17 та № 18 позивач з 10.12.1990 по 20.10.2001 перебував на посаді директора ПМП "Смерічка"(а.с. зв. бік 9-10).

Окрім того, як вбачається з інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 був засновником юридичної особи ПМП "Смерічка" (а.с. 38-41).

В зв`язку із наведеним, суд зазначає, що позивач як засновник та директор приватного малого підприємства "Смерічка", був особою відповідальною за нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Відповідно до інформації, що міститься в листі ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 25.05.2018 № 01/04, ПМП "Смерічка" сплачено страхові внески за позивача: в 1991 році за січень, лютий, березень, липень, серпень, вересень; 1992 році за січень, березень, травень; 1993 році січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень; 1994 році за жовтень, листопад, грудень; 1995 році за березень, червень, вересень; 1997 році за березень, червень, вересень, жовтень, листопад, грудень; 1998 році за січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, вересень, жовтень, листопад, грудень; 1999 році за лютий, березень, травень, вересень, а за період з 2000 по 2001 рік відсутні відомості про сплату страхових внесків.

Таким чином, з врахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що ПМП "Смерічка" за позивача не сплачено в повному обсязі страхові внески до органу пенсійного фонду, хоча сам позивач ОСОБА_1 був засновником та директором ПМП "Смерічка" у спірний період з 10.12.1990 по 20.10.2001, до того ж, запис у трудовій книжці за цей період здійснено ним власноручно, тобто саме позивач мав контролювати сплату підприємством страхових внесків.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про відсутності правових підстав для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 повний період роботи на посаді директора в приватному малому підприємстві "Смерічка"з 10.12.1990 по 20.10.2001.

Відтак, органом пенсійного забезпечення правомірно враховано до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи в ПМП "Смерічка" за який підприємством нараховувались та сплачувались страхові внески, а оскільки за спірний період частково відсутні відомості про сплату за позивача страхових внесків, що є особливою умовою при обчисленні та зарахуванні страхового стажу, а отже позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Згідно з частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд також враховує частину 2 статті 2 КАС України, відповідно до приписів якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Належних і достатніх доказів, які б спростовували доводи відповідача, позивач під час розгляду справи не надав.

Враховуючи вищевикладене, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв з дотриманням вимог частини 2 статті 2 КАС України, тому позовні вимоги є необґрунтованими, а позов таким що не підлягає до задоволення.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, згідно приписів статті 139 КАСУ підстави для стягнення судових витрат з відповідача у суду відсутні.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до частини 3 Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців 15, м. Івано-Франківськ, 76018).

Суддя Микитин Н.М.