Справа № 120/2462/20-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2020-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про закриття провадження у справі

м. Вінниця

10 липня 2020 р. Справа № 120/2462/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вільчинського Олександра Ванадійовича, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою від 11.06.2020 відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

22.06.2020 на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі. У даному клопотанні представник відповідача зазначає, що управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області (далі УВД ФСС України у Вінницькій області) було утворено відповідно до Постанови правління Фонду соціального страхування України від 08.02.2017 № 13, тому воно не відноситься до юридичних осіб публічного права, оскільки не створено розпорядчим актом Президента України, органу державної влади або місцевого самоврядування. Тому на думку представника відповідача, спір, який розглядається, не є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який у спірних правовідносинах не здійснює владні управлінські функції. Крім того, посада позивача до категорії державних службовців публічної служби не відноситься. За таких обставин вважає, що дана справа підлягає розгляду у місцевих судах, адже, на переконання сторони відповідача, юрисдикція адміністративних судів на спірні правовідносини не поширюється, а відтак згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження у справі слід закрити.

01.07.2020 на адресу суду надійшло клопотання позивача, у якому він просить відмовити у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі. На його думку, даний спір є публічно-правовим та підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства. Обґрунтовуючи свою позицію, позивач зазначає, що УВД ФСС України у Вінницькій області створено на виконання вимог Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 23.09.1999 №1105-XIV (далі - Закон №1105-XIV), є юридичною особою, має самостійний кошторис, печатки із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, а також мають відділення у районах і містах обласного значення. Даний спір виник між працівником управління та дирекцією управління щодо видання індивідуального акту наказу В.о. начальника УВД ФСС України у Вінницькій області від 26.05.2020 № 132-к/тз про встановлення надбавки за вислугу років у розмірі 15% до посадового окладу з 01.05.2020 заступнику начальника відділу організації роботи та документообігу УВД ФСС України у Вінницькій області Скворцову В.П. На думку позивача, такий спір є публічно-правовим, адже відповідач здійснює щодо нього публічно-владні управлінські функції, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Визначаючись щодо заявленого відповідачем клопотання, суд виходив з такого.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 свого рішення від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС визначено, що адміністративною справою є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, при цьому, публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Водночас, згідно із п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За правилами ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

У клопотанні представник відповідача фактично вказує на порушення правил підсудності та вважає, що дана справа належить до юрисдикції місцевих судів.

Суд зазначає, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема на публічно - правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Поняття публічної служби наведено у п. 17 ч. 2 ст. 4 КАС України, відповідно до якої публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Суд зазначає, що складовим елементом правового статусу осіб, які перебувають на публічній службі, є вступ на публічну службу, умови та порядок її проходження, звільнення з публічної служби, соціальний статус осіб публічної служби.

Проходження публічної служби - це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність. Оскільки така професійна діяльність нерозривно пов`язана з отриманням оплати (винагороди) за роботу, яку особа виконує на відповідній посаді, то правовідносини, пов`язані з нарахуваннями, виплатами, утриманнями, компенсаціями, перерахунками заробітної плати, компенсацій, грошової допомоги під час виконання такою особою своїх посадових обов`язків, є одним з елементів проходження публічної служби.

Оскільки публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права - трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що позивач є заступником начальника відділу організаційної роботи та документообігу УВД ФСС України у Вінницькій області.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який регламентує діяльність Фонду соціального страхування України та його виконавчих органів є Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) № 1105-XIV від 23.09.1999 (далі також Закон)

Відповідно до частини першої статті 4 Закону Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.

Згідно із частиною другою статті 4 цього Закону Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням.

Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" кошти Фонду не включаються до складу Державного бюджету України та використовуються тільки за цільовим призначенням.

За приписами частини другої статті 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" безпосереднє управління Фондом здійснюють його правління та виконавча дирекція.

Так, частинами першою та третьою статті 8 Закону визначено, що виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду.

Виконавча дирекція є підзвітною правлінню Фонду та провадить діяльність від імені Фонду в межах та в порядку, визначених статутом Фонду та положенням про виконавчу дирекцію Фонду, що затверджується його правлінням, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду.

Робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що створюються за рішенням правління Фонду на підставі затвердженої ним структури органів Фонду. Управління виконавчої дирекції Фонду є юридичними особами, мають самостійні кошториси, печатки із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, а також мають відділення в районах і містах обласного значення. Відділення управлінь виконавчої дирекції Фонду є відокремленими підрозділами робочих органів виконавчої дирекції Фонду, що створюються за рішенням правління Фонду без статусу юридичної особи.

Робочі органи виконавчої дирекції Фонду та їх відділення провадять свою діяльність від імені виконавчої дирекції Фонду в межах та порядку, визначених цим Законом, статутом Фонду, типовим положенням про робочі органи виконавчої дирекції Фонду та їх відділення, що затверджується правлінням Фонду, та положенням, затвердженим директором виконавчої дирекції Фонду.

Таким чином, Фонд соціального страхування є саме некомерційною самоврядною організацією і не є ані органом державної влади, ні органом місцевого самоврядування, що також підтверджується витягом з ЄДР, а фінансування оплати праці за працівників Фонду здійснювалось за рахунок коштів Фонду, які не є коштами державного бюджету.

На підставі наведеного вище, суд приходить до висновку, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Вінницькій області не є державним колегіальним органом, органом державної влади чи місцевого самоврядування, а тому, у розумінні КАС України, позивач не перебуває на публічній службі.

Судом встановлено, що предметом спору в даній справі є оскарження наказу щодо встановлення позивачеві надбавки за вислугу років у розмірі 15 відсотків від посадового окладу зобов`язання відповідача нарахувати та виплачувати надбавку за вислугу років у розмірі 20 відсотків від посадового окладу.

Відповідно до п. 5.1 Типового положення про управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 24.01.2017 № 6 управління у межах свої повноважень видають накази організаційно-розпорядчого характеру.

Проаналізувавши наказ про встановлення надбавки за вислугу років від 26.05.2020 №132-к/тр, суд зазначає, що він є організаційно-розпорядчим актом, який у даному випадку регулює трудові відносини, які склались між працівником (позивачем) та роботодавцем (Фондом соціального страхування України в особі УВД ФСС України у Вінницькій області). Крім того, посада на якій перебуває позивач до категорії державних службовців публічної служби не відноситься.

Відтак, суд, дослідивши юридичну природу спору, що виник між сторонами, дійшов висновку, що даний спір не пов`язаний з питаннями прийняття на публічну службу, її проходженням та звільненням з неї, а отже не відноситься до категорії спорів, які підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Положенням частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, з урахуванням положень статті 19 ЦПК України та частини третьої статті 19 КАС України, даний спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин суд, враховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад цього спору, дійшов висновку про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватись за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 238 КАС України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Оскільки позивач на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, питання щодо повернення судового збору з бюджету не вирішується.

Наслідки закриття провадження у справі передбачені ст. 239 КАС України. Так, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої п. 1 ч. 1 ст. 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

На виконання вимог ч. 1 ст. 239 КАС України суд роз`яснює, що даний спір віднесено до юрисдикції загального суду у порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 238, 243, 248, 256 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі задовольнити.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії закрити.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або у випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до п. 9 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 № 540-IX строк апеляційного оскарження продовжується на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович