Справа № 2а-47/11(2-адр/332/1/20)
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2020-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 липня 2020 року м. Дніпросправа № 2а-47/11(2-адр/332/1/20)
Суддя І інстанції Марченко Н.В.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Мельника В.В., Сафронової С.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя про оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 березня 2012 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано дії Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя щодо відмови в перерахунку пенсії ОСОБА_1 у відповідності з вимогами, встановленими ст. 50, ч.4 ст. 54, ч.3 ст.67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» протиправною з 29.05.2010 року. Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя перерахувати ОСОБА_1 державну пенсію та додаткову пенсію, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду 2 групи, з 29.05.2010 року виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного відповідно до вимог ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» та ст. ст.50,54 Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

18 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про винесення додаткового судового рішення, в якій просив прийняти додаткове рішення по справі №2а-47/11 щодо зобов`язання відповідача виконати постанову суду та стягнути (виплатити) нараховану суму боргу.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2020 року у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при винесені постанови від 17.05.2011 року у справі №2а-47/2011 Заводським районним судом м. Запоріжжя не було визначено способу його реалізації, в наслідок чого позивач позбавлений можливості в отриманні пенсійних виплат перерахованих на виконання вказаного судового рішення.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, а тому фіксування судового засідання відповідно до ст. 229 КАС України не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

За правилами ч.1 ст. 252 КАС України визначено, що суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;

3) судом не вирішення питання про судові витрати.

З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що можливість ухвалення у справі додаткового судового рішення виникає лише з метою вирішення окремих правових вимог, які не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того, додаткові постанови (ухвали) можуть прийматися (постановлятися), якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.

Вказаний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, за наслідками розгляду адміністративної справи №2а-47/2011 постановою від 17.05.2011 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

При цьому, Заводський районний суд м. Запоріжжя визначив спосіб виконання такої постанови, шляхом зобов`язання органу пенсійного фонду провести позивачу перерахунок пенсії.

Назване рішення суду набрало законної сили, допущено до негайного виконання, а також не оскаржено ОСОБА_1 .

Водночас, суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що у відповідності до ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Згідно із вимогами ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Таким чином, виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997 Європейський суд вказав, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". Право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Однак, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку існує механізм примусового виконання рішення.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

В абз. 1 пп.3.2 п.3 рішення Конституційного Суду України №16-рп/2009 від 30.06.2009 зазначено, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина. Виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Водночас, згідно з положеннями ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Таким чином, у випадку невиконання відповідачем рішення суду, ухваленого на користь позивача, то останній має право звернення до суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем в порядку ст.383 КАС України.

З урахуванням викладеного, відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо зобов`язання відповідача виконати постанову суду та стягнути (виплатити) нараховану суму боргу.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова