Справа № 520/5912/2020
Суддя: Зоркіна Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харків

13 липня 2020 р. № 520/5912/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зоркіної Ю.В., розглянувши за правилами спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) до Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_2 , ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
встановив:
Позивач звернувся до суду з зазначеним адміністративним позовом, у якому просить суд визнати протиправними дії Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України та зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 30.07.2018 по 13.02.2020.
В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що приписами Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального і грошового забезпечення, однак, відповідач нарахував позивачу індексацію грошового забезпечення за період 01 травня 2015 р. по 31 липня 2018 року лише 13 лютого 2020 року. З огляду на те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, застосуванню підлягають статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) як загальні, що поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.
Ухвалою суду від 12.05.2020 відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 262 КАС України та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов.
У відзиві на позов відповідачем зазначено про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, т.я. положення ст.ст.116, 117 КЗпП України, на які посилається позивач по справі не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки військовослужбовці правового статусу «працівник» не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, а грошове забезпечення, яке отримував позивач не є по суті заробітною платою. Відповідач зазначив, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання, це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку. Щодо, індексація грошових доходів населення, то вона є соціальною державною гарантією, що виходить за межі трудових відносин та не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, не є оплатою праці, а відповідно й вимоги статей 116, 117 КЗпП не можуть бути застосовані у даних правовідносинах. Відповідач зауважив, що положення статей 116, 117 КЗпП стосуються виплати фактично нарахованих сум при звільненні працівника, що є відмінним від спірного випадку, відтак з прийняттям судових рішень зазначені статті КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.
Крім того, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2020 року у справі № 520/14296/19 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військову частину НОМЕР_2 ) виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (несвоєчасна виплата грошової компенсації за речове майно) за період з 30.07.2018 року по 29.10.2018 року, проте чинним законодавством не передбачено подвійне стягнення середньомісячної заробітної плати, у зв`язку з чим позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за період з 30.07.2018 року по 29.10.2018 року є безпідставною.
Через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач спростовував позицію відповідача посилаючись на підстави зазначені у позові та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Крім того, щодо подвійного стягнення середньомісячної заробітної плати, позивач зауважив, що Азово-Чорноморське регіональне управління та ІНФОРМАЦІЯ_1 є самостійними військовими частинами, різними юридичними особами, які мають окремі печатки зі своїм найменуванням, штампи, рахунки банка тощо.
В подальшому через канцелярію суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Крім того зазначив, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. У зв`язку із відсутністю відповідних бюджетних асигнувань на виплату індексації грошового забезпечення, військовослужбовцям індексація не нараховувалась. З огляду на специфіку фінансування військових частин, порядку підпорядкування та виконання управлінських директив, отримання індексації грошового забезпечення військовослужбовці реалізовували виключно через судові рішення, що мало місце і у випадку позивача. Відповідач вважає, що наведені обставини свідчать про відсутність його вини, як роботодавця, в розумінні статті 116 КЗпП.
Суд зауважує, що у відзиві на позовну заяву відповідач висловив клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, проте, не навів жодних обґрунтувань необхідності розгляду справи з викликом сторін. Отже, дослідивши клопотання відповідача, матеріали справи, предмет та підстави позову, склад учасників справи, суд не вбачає обґрунтованих підстав для розгляду справи за правилами загального провадження та, відповідно, приходить до висновку про залишення клопотання відповідача без задоволення.
Дослідивши долучені до матеріалів справи документи, з урахуванням положень ст.78 КАС України, суд встановив наступні обставини.
Судом встановлено, що позивач з 01.01.2015 року по 31.07.2018 року проходив військову службу в Азово-Чорноморському регіональному управлінні Державної прикордонної служби України. Перебував на речовому забезпеченні в 79 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ).
Наказом тво. начальника Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України №286-ОС від 26.07.2018 року «Про особовий склад» підполковника ОСОБА_1 (П-002973), старшого офіцера (старшого оперуповноваженого) першого сектору першого відділу оперативно-розшукового управління виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 31.07.2018 року у зв`язку зі звільненням з військової служби в запас за підпунктом "б" (за станом здоров`я) пункту 2 часини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", з правом носіння військової форми одягу. Календарна вислуга років позивача становить 23 роки 07 місяців 18 днів.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 у справі 520/7136/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, визнано протиправною бездіяльність Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 липня 2018 року; зобов`язано Азово-Чорноморське регіональне управління державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 липня 2018 року.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.01.2019 у справі 520/11497/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, визнано протиправними дії Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01 травня 2015 року по 31 липня 2018 року включно та зобов`язано Азово-Чорноморське регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період 01 травня 2015 року по 31 липня 2018 року включно.
Виплату індексації грошового забезпечення позивачу проведено 13 лютого 2020 року в/ч НОМЕР_2 за період з 01.05.2015 року по 31.07.2018 року у сумі 5515. 29 грн. (а.с. 11).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2020 у справі 520/14296/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до 79 (Херсонський) прикордонного загону (військова частина 2161) Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, визнано протиправною бездіяльність 79 (Херсонського) прикордонного загону (військова частина 2161) Азово-Чорноморського регіонального управління щодо невиплати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 (в день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення по регіональному управлінню) належних звільненому працівникові сум; зобов`язати 79 (Херсонський) прикордонний загін (військова частина 2161) Азово-Чорноморського регіонального управління нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) за період з 30.07.2018 року по 29.10.2018 року.
По суті спірних правовідносин, суд зазначає наступне.
Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям станом на час виникнення спірних правовідносин визначено Законом України Про військову службу і військовий обов`язок від 25 березня 1992 року №2232-XII, Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року №2011-XII, постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року № 558.
Суд зазначає, що відповідно до п. 293 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115 (далі - Положення), - особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.
Пунктом 292 Положення визначено, що після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання.
Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України є необґрунтованими.
Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 31.10.2019 у справі 2340/4192/18
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
У справі, яка розглядається, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на належну оплату праці, що встановлено рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.01.2020 у справі 520/11497/19, просить нарахувати та виплати суму середньомісячного заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.05.2015 по 31.07.2018.
Із долучених до матеріалів справи документів вбачається та не заперечується позивачем, що індексація грошового забезпечення виплачена позивачеві 13.02.2020, тобто відповідачем фактичний розрахунок з позивачем при звільненні проведено поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.
Ураховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі статті 117 КЗпП України.
Аналогічні висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 26.02.2020 у справі 821/1083/17, від 29.04.2020 у справі 821/569/17
У відповідності до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту - Порядок № 100) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Зі змісту наведених норм вбачається, що на користь працівника, щодо якого мала місце несвоєчасність розрахунку при звільненні, підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходячи з кількості робочих днів протягом періоду такої затримки.
Проте суд зауважує, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування декількох стягнень середнього заробітку, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях ст. 117 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника, який має триваючий характер, задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.
З огляду на викладене, суд вважає, що в даному випадку наявна протиправна бездіяльність відповідача щодо не здійснення нарахування та виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за відповідний період та вважає за необхідне зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 30.10.2018 по 13.02.2020
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Судовий збір підлягає розподілу відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 243, ст. 246, ст.255, ст. 293, ст. 295, ст. 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за відповідний період.
Зобов`язати Азово-Чорноморське регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.07.2018 по 13.02.2020.
В іншій частині вимог позов залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Роз`яснити учасникам справи, що обчислення строків, визначених в рішенні, здійснюється із врахуванням приписів Закону України № 540-IX від 30 березня 2020 року Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019).
Суддя Зоркіна Ю.В.