Справа № 540/1585/20
Суддя: Ковбій О.В.
Дата ухвалення: 2020-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 р. м. ХерсонСправа № 540/1585/20

Суддя Херсонського окружного адміністративного суду Ковбій О.В., перевіривши виконання вимог статей 160-161 КАС України за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, у якому просить визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 підйомної допомоги та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 вчинити дії по нарахуванню та виплаті ОСОБА_1 підйомної допомоги.

Ухвалою від 22.06.2020 року позовну заяву залишено без руху для надання можливості позивачу звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення з позовними вимогами в якій вказати інші підстави для поновлення строку.

06.07.2020 року на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху позивачем подано заяву про усунення недоліків разом з додатками.

Стосовно додаткових обґрунтувань поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовними вимогами про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 підйомної допомоги та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 вчинити дії по нарахуванню та виплаті ОСОБА_1 підйомної допомоги, суд зазначає наступне.

Так, 06.07.2020 року позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду з означеною позовною вимогою, в якій вказано, що про право на отримання підйомної допомоги у зв`язку з переїздом до нового місця служби в листопаді-грудні 2016 року ОСОБА_1 стало відомо в серпні 2018 року, коли він звернувся до відповідача з клопотанням про грошову компенсацію за не отримане речове майно. Зазначає, що після звільнення зі служби в усній формі звертався до відповідача з проханням про виплату грошової компенсації та підйомної допомоги. Зі слів позивача, військова частина НОМЕР_1 не заперечувала проти виплати, однак, не виплачувала, посилаючись на складність оформлення документів, необхідних для виплати. Посилається на юридичну необізнаність. Зазначає, що за юридичною допомогою звернувся в листопаді 2019 року. 06.12.2019 року адвокатом було подано позов про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, який ОСОБА_1 вважав також позовом й про стягнення підйомної допомоги. Але, в подальшому, позивачу стало відомо про те, що поданий позов стосується тільки виплати грошової компенсації за не отримане речове майно, що зумовило його звернення до суду з даним позовом.

Також, позивач зазначає в якості аргументу те, що приписи Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 370 від 22.10.2001 року, яка діяла на час набуття позивачем права на отримання підйомної допомоги, на відміну від Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 45 від 05.02.2018 року, на яку посилається суд, не містить жодних застережень щодо строку звернення за отриманням підйомної допомоги.

Наведені обставини позивач вважає поважними підставами пропуску строку звернення до суду, у зв`язку з чим просить його поновити.

Надаючи оцінку обґрунтованості заявленого клопотання позивача суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Разом з тим, процесуальний закон обмежує право звернення до адміністративного суду певними часовими рамками, що сприяє юридичній визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванню учасників судового процесу. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Згідно ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З позову вбачається, що позивач вважає протиправним не здійснення йому виплати підйомної допомоги у зв`язку зі зміною місця дислокації військової частини НОМЕР_1 , в якій він проходив службу, що відбулось, зі слів позивача, в листопаді - грудні 2016 року.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. (ч.5 ст. 122 КАС України).

Пунктом 17 частини 1 статті 4 КАС України наведено визначення публічної служби - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Предметом позову є право позивача на отримання підйомної допомоги у зв`язку зі зміною місця дислокації військової частини. Підйомна допомога не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, а тому правовідносини з приводу її призначення та виплати є спором з приводу проходження військової - публічної служби.

Таким чином, позовні вимоги пов`язані з проходженням та звільненням з публічної служби (в даному випадку - військової служби), які обмежені місячним строком звернення до суду з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Це, насамперед, викликано специфікою спорів, що розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Дані строки обмежують час, протягом якого вказані правовідносини можуть вважатися спірними.

Згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.96 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Щодо застосування строку позовної давності в контексті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справі "Gradescolo S.R.L. проти Молдови" Суд зазначив, що дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Тобто практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Для визначення дати з якого слід починати обрахунок місячного строку звернення до суду слід визначити дату з якої позивач дізнався про порушення свого права.

Так, в ухвалі суду від 22.06.2020 року про залишення позовної заяви без руху суд обрав найбільш сприятливі для позивача умови, за якими на спірні правовідносини слід поширити приписи Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 05.02.2018 № 45 (далі - Порядок), який набрав чинності з 30.03.2018 року (після звільнення позивача зі служби) згідно п. 2 якого право на отримання підйомної допомоги і добових для військовослужбовців виникає, серед іншого, на дату прибуття до місця дислокації, оголошений наказом командира військової частини, - для військовослужбовців, які переїхали на нове місце служби у складі військової частини (підрозділу) в інший населений пункт.

Пунктом 13 Порядку виплата підйомної допомоги та добових здійснюється, якщо звернення щодо їх отримання надійшли протягом трьох років із дня виникнення права на їх отримання.

Таким чином, згідно висновку суду, наведеного в ухвалі від 22.06.2020 року, право на отримання підйомної допомоги за умови застосування приписів Порядку виникло в позивача з листопада-грудня 2016 року та існувало три роки, тобто до листопада-грудня 2019 року.

Застосування трьохрічного строку введеного новим Порядком, протягом якого передбачена можливість звернення до військової частини щодо виплати підйомної допомоги, дозволило суду визначити останньою можливою датою для звернення до відповідача за виплатою - грудень 2019 року.

В той же час, Інструкцією про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 22.10.2001 N 370 (далі Інструкція, діяла до 29.03.2018 року), на яку посилається позивач, передбачено інший механізм виплати підйомної допомоги - без звернення військовослужбовця за її отриманням. Тому й строк звернення Інструкцією не обмежений, оскільки нею не встановлено обов`язок такого звернення як передумови для отримання підйомної допомоги.

Однак, згідно приписів п.1 Інструкції, особам офіцерського складу, прапорщикам (мічманам) та військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом що переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади або зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу) до місця постійної дислокації військової частини або підрозділу зі зміною місця проживання, виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення.

З наведеного вбачається, що право на виплату має військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом. Отже, обов`язок військової частини щодо виплати підйомної допомоги існує тільки під час проходження особою служби та припиняється датою закінчення служби виключенням зі списків військової частини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини 26.07.2018 року, тобто саме цієї дати відносини публічної служби припинили існувати. Отже, не отримавши підйомної допомоги при звільненні (в разі якщо позивач вважає, що порядок її виплати має регулюватись Інструкцією) позивач повинен був остаточно впевнитись, що сума зазначеної допомоги не буде виплачена й в подальшому (через припинення відносин служби з військової частини).

Таким чином, в разі якщо строк звернення до суду обраховувати згідно правової позиції ОСОБА_1 щодо нерозповсюдження дії Порядку на спірні правовідносини, враховуючи тільки приписи Інструкції, останнім днем звернення позивача з даним позовом є 26.08.2018 року.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що наведене порівняння щодо результату застосування норм права свідчить про помилковість правової позиції позивача щодо того, що розповсюдження на весь період спірних правовідносин дії Інструкції буде більш сприятливим для позивача при вирішення питання щодо поновлення пропущеного ним строку звернення до суду.

Таким чином, суд дотримується зазначеної ним в ухвалі про залишення позовної заяви без руху правової позиції, за якої початком перебігу стоку звернення позивача до суду з даним позовом слід вважати його звернення до відповідача (позивач зазначає, що усно клопотав про зазначену виплату) про виплату підйомної допомоги.

Однак, дати таких звернень та отриманих на них відповідей позивачем не зазначено, незважаючи на вимоги ухвали суду від 22.06.2020 року, що позбавляє суд можливості використати такі дати як момент, з якого слід обраховувати початок перебігу строку звернення до суду.

За викладених умов суд обирає найбільш сприятливий для позивача спосіб обрахунку строку звернення до суду.

Проте, навіть обравши моментом початку перебігу строку кінцеву дату існування права ОСОБА_1 на отримання підйомної допомоги - грудень 2019 року, останньою датою звернення позивача з даним позовом є 31.01.2020 року, тоді як позивач звернувся до суду 17.06.2020 року (згідно вхідного штампу суду).

Тобто, позов подано з пропуском встановленого ст.122 КАС України місячного строку звернення до суду з позовними вимогами.

Пропуск строку звернення до суду з позовом також визнається позивачем, що вбачається з позову та заяви про поновлення строку звернення до суду (дата надходження: 06.07.2020 року).

Подальше обґрунтування поважності причин пропуску строку позивачем зводиться до посилань на власну юридичну необізнаність та те, що він вважав поданий до суду 06.12.2019 року позов спрямованим також на стягнення підйомної допомоги.

Суд не вважає зазначені позивачем обставини поважними та достатніми для поновлення строку звернення до суду з огляду на наступне.

На сьогодні в адміністративному процесуальному законодавстві немає чіткої норми, яка б визначала поняття «поважна причина», її загальні ознаки. Також немає переліку поважних причин чи певного кола обставин, які можна вважати підставою для поновлення пропущених процесуальних строків.

Натомість, законодавець передбачив, що причини поважності пропуску процесуального строку суд оцінює, зважаючи на обґрунтування поважності цих причин та наданих доказів. Така оцінка відбувається з дотриманням норм ст.90 КАС України, яка встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному розгляді.

Як правило, поважними причинами пропуску строку визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії.

З приводу наведених ОСОБА_1 підстав суд зазначає, що, по-перше, з викладеного вище вбачається, що суд вирішуючи питання про поновлення строку має приймати рішення з огляду на наявні в справі докази.

З доданої до справи копії позову поданого до Херсонського окружного адміністративного суду 06.12.2019 року, який позивач, з його слів, вважав також спрямованим на стягнення з відповідача підйомної допомоги вбачається, що прохальна частина його містить тільки позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати компенсації за не отримане речове майно, зобов`язання військової частини НОМЕР_1 вчинити дії по нарахуванню та виплаті грошову компенсацію за не отримане речове майно станом на 25.07.2018 року.

Таким чином, дійсні підстави вважати означений позов також позовом про стягнення підйомної допомоги відсутні. В позові чітко зазначено, що його метою є виключно стягнення компенсації за речове майно. Жодні спеціальні терміни в позовних вимогах, які б створювали перешкоду в їх розумінні або дозволяли б вважати позов направленим в тому числі на стягнення підйомної допомоги відсутні.

Отже, доводи позивача про інакше є такими, що не відповідають дійсності.

З приводу посилань позивача на його юридичну необізнаність суд зазначає, що необізнаність позивача з нормами законодавства не може свідчити про поважність причин пропуску такого строку, оскільки вказана обставина не є незалежною від його волі та не пов`язана з дійсними істотними перешкодами та труднощами. За виявлення належної активності та небайдужості, існувала об`єктивна можливість реалізувати своє право на оскарження у встановлений законом строк.

Аналогічного висновку при посиланні сторін на юридичну необізнаність дотримується Верховний Суд, про що ним зазначено постановах від 26.03.2020 року по справі №805/2688/18-а, від 21.05.2020 року по справі № 826/4444/17.

Особливо актуальним такий висновок є для вирішення даної справі, оскільки право позивача, а отже і можливість його реалізувати, з`явилась у нього ще в листопаді-грудні 2016 року, проте позов подано ним до суду лише 17.06.2020 року, через 3,5 роки після появи права на виплату.

Окрім зазначеного, як визнано самим позивачем в заяві про поновлення строку звернення до суду, про право на отримання підйомної допомоги йому стало відомо в серпні 2018 року, що входить в протиріччя наведених ним же тверджень про юридичну необізнаність щодо цього права.

Суд зазначає, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Позивачем не вказано жодної обставини, яка об`єктивно унеможливила б його звернення до суду за захистом своїх прав протягом визначеного законом строку в один місяць або протягом 3,5 років з моменту появи права на виплату підйомної допомоги.

Водночас, вказані позивачем причини не можуть бути визнані судом поважними, оскільки не носять ознак об`єктивності та непереборності.

Таким чином, суд не встановив переконливих фактичних обставин, які б свідчили про дійсні істотні перешкоди чи труднощі для своєчасного звернення позивача до суду за захистом своїх прав.

Тому, з наведених вище обґрунтувань, суд визнає неповажними підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду викладені позивачем в заяві від 01.07.2020 року та застосовує наслідки, передбачені ч. 2 ст. 123 КАС України у вигляді повернення позовної заяви позивачу.

Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу .

Керуючись ч. 4 ст. 169, 243, 248 КАС України,

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії разом з доданими документами повернути позивачу.

Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали надіслати позивачу.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду в 15-денний строк з дня її проголошення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомукаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Якщо ухвалу було постановлено поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення (підписання) суддею.

Суддя О.В. Ковбій