Справа № 120/786/20-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

13 липня 2020 р. Справа № 120/786/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.06.2018 ( з урахуванням рішення суду по справі № 0240/3640/18-а) по 19.11.2019 (день виплати індексації по рішенню суду по справі № 0240/3307/18-а)

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.06.2018 по 19.11.2019 (день виплати індексації по рішенню суду по справі № 0240/3307/18-а).

В обґрунтування позову зазначив, що станом на день звільнення його з військової служби - 16.05.2019 року, відповідач не провів з ним повного розрахунку при звільненні. Не погоджуючись з таким діями, позивач оскаржив їх в судовому порядку. Позивач наголошує, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22.11.2018 року у справі за № 0240/3307/18-а, яке залишено без змін Сьомим апеляційним адміністративним судом, визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.04.2018 рік (включно).

Крім того, іншим рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 17.12.2018 року у справі за № 0240/3640/18-а, яке також залишено без змін Сьомим апеляційним адміністративним судом, визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 17.05.2018 по 24.06.2018 та стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 20 593,17 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 17.05.2018 по 24.06.2018. Як вказує позивач, на виконання даних судових рішень відповідач 19.11.2019 відповідач відшкодував йому індексацію грошового забезпечення, а після отримання розрахунку за індексацію, 04.12.2019 позивач звернувся до відповідача щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 25.06.2018 по 19.11.2019, однак відповідач повідомив ОСОБА_1 , що норми Кодексу Законів про працю України не розповсюджується на правовідносини між позивачем та військовою частиною.

Однак, на переконання позивача, так як свій обов`язок по проведені належного розрахунку при звільненні відповідач здійснив після виключення його зі списків особового складу військової частини, тому має місце недотримання останнім вимог статті 116 КЗпП України, за що на відповідача необхідно покласти відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України. З огляду на це, позивач вважає, що він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 25.06.2018 по 19.11.2019.

Ухвалою суду від 02.03.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Даною ухвалою також встановлено строк на подачу відзиву на позов.

23.03.2020 від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній заперечує щодо задоволення адміністративного позову. Зазначає, що Департаментом заробітної плати та умов праці Міністерства соціальної політики України листом від 24.07.2013 № 774/13/84-13 надано роз`яснення Поширення Кодексу Законів про працю України на військовослужбовців, в якому зокрема зазначається, що відповідно до Закону України від 25.03.92 №2232 Про військовий обов`язок і військову службу військовослужбовці це громадяни України, які проходять військову службу у складі Збройних Сил України та інших військових формувань.

При цьому згідно зі статтею 2 зазначеного вище закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Стаття 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у складі Збройних Сил України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на осіб, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки та відповідальність.

Враховуючи наведене, можна зробити висновок, що КЗпП України на військовослужбовців, які проходять службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, не поширюється.

Крім цього, чинним законодавством України та нормативно-правовими документами які передбачають порядок фінансування, нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, не визначено взагалі такого поняття як середній заробіток, який не можливо вирахувати для кожного окремого військовослужбовця в силу специфічності порядку формування для військовослужбовців посадових грошових окладів, надбавок та інших видів грошового забезпечення, тощо.

Відповідач зазначає, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, а тому норми законодавства про оплату праці і вирішення таких спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права.

Звертають увагу суду на те, що стаття 117 КЗпП, на яку посилається позивач у своєму позові, застосовується як підстава відповідальності саме власника. Однак, військова частина не є власником, як того вимагає розуміння статті 117 КЗпП.

Відповідач зазначає, що в правовідносинах позивача та Військової частини НОМЕР_1 відсутні правові підстави для застосування відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП, щодо виплати позивачу середнього заробітку, а посилання Позивача на приписи законодавства України про працю стосовно поняття, нарахування та виплати працівникам в тому числі військовослужбовцям середнього заробітку є безпідставними та не можуть бути допустимими доказами по даній справі, а тому просить відмовити в задоволенні позову повністю.

Ухвалою суду від 30.03.2020 в задоволенні клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив з 23.12.2010 по 16.05.2018 військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді начальника відділу замовлень озброєння та військової техніки Повітряних Сил управління планування капітального ремонту та замовлень логістики Командування Повітряних Сил Збройних Сил України.

Військова частина НОМЕР_2 , в якій позивач проходив військову службу, перебуває на всіх видах забезпечення у Військовій частині НОМЕР_1 .

16.05.2018 позивача виключено зі списків особового складу частини у зв`язку зі звільненням з лав Збройних Сил України у запас за пунктом б частини 6 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу - за станом здоров`я з правом носіння військової форми одягу.

Однак, після звільнення з військової служби позивач виявив, що відповідач допустив порушення чинного законодавства України щодо проведення індексації грошового забезпечення під час проходження служби.

ОСОБА_1 29.05.2018 звернувся із запитом до військової частини щодо нарахування та виплати йому індексації доходів протягом 2015-2018 років, за результатами розгляду звернення позивачу відмовлену у нарахуванні та виплаті індексації за вказаний період. Непогоджуючись з такою відмовою, ОСОБА_1 звернувся до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22.11.2018 у справі №0240/3307/18-а за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.04.2018 рік (включно).

Крім того, в день виключення ОСОБА_1 зі списків військової частини розрахунок проведено не у повному обсязі, а саме: не виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно при звільненні.

25.06.2018 на картковий рахунок позивача зараховано грошові кошти в сумі 105 250,19 грн.

23.07.2018 позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з заявою про здійснення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з моменту звільнення по день останнього розрахунку, однак позивачу відмовлено в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Підставою відмови вказано, що законодавство, яке регулює порядок проходження військової служби не передбачає виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та законодавство про працю не застосовується до військовослужбовців Збройних Сил України. Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 17.12.2020 у справі № 0240/3640/18-а за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, стягнення компенсації за вимушений прогул, позов задоволено. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 17.05.2018 по 24.06.2018 та стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 20 593,17 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 17.05.2018 по 24.06.2018.

Як зазначає позивач, на виконання рішення суду від 22.11.2018 року, Військова частина НОМЕР_1 19 листопада 2019 року здійснено перерахування на його картковий рахунок суми індексації грошового забезпечення в розмірі 3 625,05 грн. На підтвердження даних обставин позивач надав виписку АТ КБ "ПриватБанк" про зарахування грошових коштів на його картковий рахунок.

Отже, судом встановлено, що сума індексації за період з 01.01.2016 по 01.04.2018 та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 17.05.2018 по 24.06.2018 були присуджені позивачу рішеннями Вінницького окружного адміністративного суду від 22.11.2018 року по справі № 0240/3307/18-а та від 17.12.2018 року по справі № 0240/3640/18-а, а звільнення з військової служби відбулося за станом здоров`я позивача, тобто без спорів щодо сум.

В той же час позивач вважає, що оскільки рішення судів наразі є виконаними і, відповідно, повний розрахунок із ним проведено вже після виключення його зі списків особового складу військової частини, тому є підстави для того, щоб відповідач компенсував йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.06.2018 ( з урахуванням рішення суду по справі №0240/3640/18-а) по 19.11.2019 ( день виплати індексації по рішенню суду у справі № 0240/3307/18-а) в порядку статтей 116, 117 КЗпП України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України щодо проходження в Україні військової служби, регулюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Положеннями частини 4 статті 2 Закону № 2232-ХІІ визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовці визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008). Цим положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

В силу приписів пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Слід зазначити, що вказаним Положенням № 1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

На відміну від зазначеного спеціального законодавства, Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) не регулює питання проходження військової служби. Зокрема, стаття 3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При цьому, положення Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Разом з тим, відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно з статтею 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

При цьому, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

В свою чергу, ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини що виникають у порядку виконання судового рішення щодо присудження виплат заробітної плати.

При вирішенні цього спору суд враховує практику Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною 2 статті 8 КАС України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08.04.2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, норми статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавці виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Таким чином на переконання суду відсутні підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Такі висновки суду сформовані в тому числі і з урахуванням правової позиції Верховного Суду, висловленої зокрема у постановах від 24 січня 2018 року у справі № 807/1502/15 та від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17. Крім того, такої ж думку притримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у своїх постановах від 10.12.2019 року по справі № 560/2342/19, від 19.06.2019 року у справі № 120/579/19, від 19.05.2020 у справі № 240/11214/19.

Отже, підсумовуючи викладене суд вважає, що у цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до Військової частини НОМЕР_1 відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки до дня фактичного розрахунку належних сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Як зазначено у частині 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відтак, суд приходить до переконання, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити повністю.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи судом не встановлено, питання про розподіл судових витрат у справі не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 )

Рішення в повному обсязі складено: 13.07.2020 р.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна