Справа № 1.380.2019.000246
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2020-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.000246 пров. № А/857/4121/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.

за участю секретаря судового засідання Юник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року, прийняте суддею Москаль Р.М., в м.Львові о 13 годині 41 хвилині, повний текст складено 29 грудня 2019 року, у справі № 1.380.2019.000246 за адміністративним позовом громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №409-18 від 07.12.2018; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що дізнавшись про релігійні переслідування, які мають місце в країні її походження - Узбекистані, відносно осіб, які сповідують відмінні від ісламу релігії, а особливо щодо тих осіб, хто залишив іслам та прийняв християнство, 06.06.2016 позивачка звернулася до ГУ ДМСУ у Львівській області із заявою про визнання її біженцем внаслідок обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознакою віросповідання та належності до певної соціальної групи. Зараз належить до християнської конфесії Свідків Єгови, яка є забороненою всюди в Узбекистані, окрім м. Чирчик Ташкентської області. ГУ ДМС України у Львівській області за заявою позивачки ухвалило висновок, відповідно до якого відмовило у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На підставі цього висновку відповідач прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважає, що у відповідача було достатньо доказів та матеріалів, які доводять та підтверджують непоодинокі факти релігійних переслідувань в Узбекистані членів тієї ж соціальної групи, яку вона сповідує, а саме християн, Свідків Єгови. Вказує, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач не враховував та не аналізував докази та матеріали, які доводять непоодинокі факти релігійних переслідувань в Узбекистані християн, зокрема Свідків Єгови (Звіти до Організації з безпеки і співробітництва в Європі (ОБОЄ) щодо реалізації заходів з питань людського виміру за 2016 - 2015 роки; звіт комісії США про стан релігійних свобод у світі за 2016 рік; заключні зауваження Комітету ООН з прав людини по четвертій періодичній доповіді Узбекистану від 17.08.2015, звіт Комісії з міжнародної релігійної свободи по Узбекистану за 2017 рік, тощо).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №409-18 від 07.12.2018 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про надання громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_1 статусу біженця.

Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, з підстав неповного з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.11.2017 у справі № 813/345/17 було розпочато повторний розгляд заяви позивачки щодо надання статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням висновків повторного аналізу матеріалів особової справи позивача, з урахуванням рішення суду, встановлено, що у позивачки відсутні підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Під час розгляду заяви, ОСОБА_1 не повідомляла про переслідування в країні громадської приналежності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) та приналежності до певної соціальної групи.

Брат позивачки без жодних проблем повернувся в Узбекистан та рік проживає в місті Угренч.

Не встановив фактів того, що саме позивачка була об`єктом переслідувань як на момент перебування на території країни походження, так і на момент звернення до ГУ ДМС у Львівській області. Відомості, які надала позивачка носять виключно загальний характер та не підтверджують наявність переслідування щодо неї. Більшість наведених позивачкою випадків переслідування членів релігійних організацій Свідків Єгови, пов`язані із незаконною діяльністю конкретних осіб, а не з переслідуванням за ознакою віросповідання.

Просить скасувати рішення суду і прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Представник позивачки - Бакалейко Н.В. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити без змін рішення суду, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

07 липня 2020 року на електронну адресу суду надійшло клопотання Державної міграційної служби України про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантинним обмеженнями.

Судом апеляційної інстанції у період дії карантинних заходів забезпечено процесуальну можливість для сторін та учасників справи доступу до суду, в тому числі і шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції та надіслання до суду апеляційної інстанції необхідних процесуальних документів та письмових пояснень у даній справі для урахування їх під час розгляду апеляційної скарги.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що дане клопотання не підписане, а лише зазначено представник ДМС України Н.І.Бута. Повноваження даного представника, належним чином не підтверджені, оскільки в матеріалах справи наявна лише ксерокопія довіреності від 27.12.2019 № 305-2019.

Колегія суддів вважає, що судом вже відкладався розгляд справи, а подальше відкладення розгляду справи є необґрунтованим та таким, що призводить до свідомого затягування відповідачем (який є суб`єктом владних повноважень) розгляду справи, порушення права інших осіб на доступ до суду, правової невизначеності судового рішення, ухваленого судом першої інстанції та порушення судом апеляційної інстанції процесуальних норм щодо граничних строків розгляду апеляційної скарги.

Відтак, розгляд апеляційної скарги здійснюється судом з урахуванням наявних матеріалів справи, пояснень представників сторін, як усних так і письмових та додаткових доказів наявних у матеріалах справи та таких, що надійшли на адресу суду від сторін та учасників засобами як засобами поштового так і електронного зв`язку.

Оскільки в судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено, що відповідно до матеріалів особової справи №2016LV0013 ОСОБА_1, народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 с. Гайбу, Ургенчський район, Хорезмська область, Узбекистан, є громадянкою Узбекистану, за національністю - узбечка, віросповіданням - християнка (релігійна громада Свідків Єгови, раніше сповідувала іслам), освіта - середня, за сімейним станом - не одружена. Рідна мова - узбецька, читає та спілкується українською мовою.

ОСОБА_1 20.05.2006 прибула в Україну поїздом "Ташкент- Харків" разом із своїм батьком ОСОБА_3 та братом ОСОБА_4 . Причиною переїзду до України вказує возз`єднання із сім`єю, оскільки батьки позивачки з 2005 року постійно проживали у Львівській області. У 2015 році здобула повну загальну середню освіту у Старосамбірській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №1 імені Богдана Сольчаника Львівської області (а.с. 195 т.1).

Позивачка змінила свою релігійну приналежність, припинила сповідувати іслам та прийняла християнство, приєдналася до релігійної громади Свідків Єгови в м. Старий Самбір та з 15.03.2015 є присвяченим охрещеним служителем релігійного об`єднання. 01.11.2015 як активний член релігійної організації Свідків Єгови в Україні позивачка призначена Керівним комітетом Релігійної організації "Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні" релігійним служителем - повночасовим проповідником (сталим піонером) (а.с. 19, 196-197 т.1).

06.06.2016 позивачка звернулася до ГУ ДМСУ у Львівській області із заявою про визнання її біженцем внаслідок обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознакою віросповідання та належності до певної соціальної групи, оскільки вона належить до християнської конфесії Свідків Єгови, яка є забороненою всюди в Узбекистані, окрім м. Чирчик Ташкентської області, до своєї заяви позивачка надала додаткові пояснення про надання статусу біженця в Україні (а.с. 152-155 т.1).

ГУ ДМС України у Львівській області прийняло наказ №148 від 29.06.2016 "Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", відповідно до якого розпочало процедуру оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Узбекистан ОСОБА_1 (а.с. 176 т.1).

За результатами розгляду заяви позивачки, проведених співбесід від 23.06.2016 та від 02.11.2016 та досліджених матеріалів особової справи, 08.12.2016 ГУ ДМСУ у Львівській області ухвалило висновок про відмову у визнанні позивачку біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №2016LV0013. На підставі цього висновку, відповідач 16.12.2016 прийняв рішення № 647-16 про відмову у визнанні позивачки біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 233 - 243 т.1).

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 10.08.2017 у справі №813/345/17 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним і скасування рішення та повідомлення, зобов`язання до вчинення дій. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.11.2017 скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10.08.2017 та прийняв нову, якою визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 647-16 від 16.12.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1 від 06.062016 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків, викладених у постанові суду (а.с. 247-249 т.1)

На виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.11.2017 у справі №813/345/17 ДМС прийняла рішення №07-18 від 26.01.2018, яким зобов`язала ГУ ДМСУ у Львівській області повторно розглянути заяву позивачки про визнання її біженцем, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення № 647-16 від 16.12.2016.

За результатами повторного розгляду особової справи ОСОБА_1, проведеної співбесіди від 29.08.2018 та з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС від 16.12.2016 №647-16, ГУ ДМСУ у Львівській області 05.11.2018 ухвалило висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №2016LV0013. ГУ ДМСУ у Львівській області вважало, що зазначенні заявницею побоювання не мають належного обґрунтування, видаються надуманими, малоймовірними та безпідставними, а відповідно у неї не має підстав для того, щоб бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно до пункту 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с. 136-150 т.1).

На підставі цього висновку, 07.12.2018 відповідач прийняв оскаржене рішення №409-18, відповідно до якого відмовив громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту (а.с. 17 т.1).

Листом № 4601.4.3-30275/46-2-18 від 27.12.2018 ГУ ДМСУ у Львівській області надіслало позивачці повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 147 від 27.12.2018 (а.с. 55-56 т.1).

Не погодившись з таким рішення відповідача, позивачка звернулась до суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що при повторному розгляді заяви позивачки про визнання її біженцем орган міграційної служби відмовив позивачці у наданні статусу біженця з аналогічних підстав, що і в рішенні №647-16 від 16.12.2016, інших обставин при повторному розгляді заяви позивачки відповідач не встановив, а тому оспорене рішення слід скасувати.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус спірних відносин визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року №3671-VІ (далі - Закон №3671-VI).

Згідно з п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України - ч. 5 ст. 5 цього Закону.

Згідно з ч.ч.1, 7 ст.7 Закону №3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону №3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - ч.2 ст.13 Закону №3671-VI.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що у рішенні ДМС України від 07.12.2018 за №409-18, на підставі повторного вивчення документів, встановлено відсутність щодо заявниці умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

ОСОБА_1 звертаючись із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, серед іншого, зазначала, що не може повернутись до своєї країни через побоювання переслідування з боку органів державної влади, оскільки вона змінила своє віросповідання з ісламу на християнство та з 2015 року прийняла водне хрещення і стала активним членом релігійної організації Свідків Єгови. Ця організація заборонена в Узбекистані, є тяжким злочином віровідступництва. На підтвердження цих обставин позивачка надала Звіт з організації безпеки і співробітництва в Європі (ОБСЄ) щодо реалізації заходів з питань людського виміру за 2015-2016 роки, Звіт комісії США про стан релігійних свобод у світі за 2016 рік, заключні зауваження комітету ООН з прав людини по четвертій періодичній довідці з Узбекистану від 17.08.2015, звіт НПО "HRW" за 2016 рік, звіт НПО "OPEN DOORS": "Свобода релігії та переслідування християн" за 2016 рік, звіт Комісії з міжнародної релігійної свободи по Узбекистану за 2017 рік, які містяться в матеріалах особової справи №2016LV0013.

Міграційна служба також визнає, що закон Республіки Узбекистан "Про свободу совісті та релігійні організації" серйозно обмежує права усіх релігійних груп і забезпечує узбецькому уряду державний контролю за релігійною діяльністю; цей закон криміналізує незареєстровану релігійну діяльність; вимагає офіційного погодження/схвалення змісту, виробництва і розповсюдження релігійних публікацій; велика кількість груп не в стані задовольнити вимоги для реєстрації; у 2014 році вступив в дію новий деталізований закон (указ) про цензуру, який забороняє використання матеріалів, що "спотворюють/викривляють" переконання людей або заохочують до зміни релігії; що ситуація із свободою віросповідання у Республіці Узбекистан суттєво не змінилася, і не погіршилась, влада країни продовжує притримуватися політики обмеження релігійних свобод громадян, зазначивши про це у своєму висновку.

Судом встановлено, що ситуація у країні походження позивачки є такою, що її побоювання стати жертвою переслідувань через релігійні причини у випадку повернення є цілком обґрунтованими. Загальна ситуація із свободою віросповідання у Республіці Узбекистан суттєво не змінилася, що не заперечує відповідач.

Таким чином, у позивачки є обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у разі повернення до Узбекистану.

Судом першої та апеляційної інстанції, не встановлено передбачених статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" умов, що перешкоджають наданню позивачці правового статусу біженця.

Апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що рішення Державної міграційної служби України №409-18 від 07.12.2018 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підлягає скасуванню, оскільки при повторному розгляді заяви позивачки про визнання її біженцем орган міграційної служби відмовив їй у наданні статусу біженця з аналогічних підстав, що і в рішенні №647-16 від 16.12.2016, які були предметом розгляду судом і по яких Львівським апеляційним адміністративним судом в постанові №876/9292/17 від 09.11.2017 по справі №813/345/17 встановлено, що в країні її походження Республіці Узбекистан систематично допускаються порушення прав людини, обмежуються релігійні права і свободи та свідчать про обґрунтованість її побоювань стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою, зокрема, зі сторони державних органів постійно здійснюються кримінальні переслідування Свідків Єгови, до них застосовуються адміністративні штрафи, арешти, незаконні обшуки і вилучення релігійної літератури, тортури та жорстоке поводження, приниження честі і гідності, відмова в реєстрації їх об`єднань та організацій. Інших обставин при повторному розгляді заяви позивачки, відповідач не встановив.

Щодо покликання відповідача у апеляційній скарзі на те, що суд втрутився у дискреційні повноваження відповідного суб`єкта владних повноважень, то апеляційний суд зазначає наступне.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними повноваженнями є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Відповідно до пункту четвертого частини другої статті 245 КАС України суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

За приписами вказаної норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане законом йому право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але таке визнане судом протиправним з огляду на невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкт сладних повноважень прийняти певне рішення.

Суд не необмежений у виборі способів відновлення порушеного права особи, порушеного владними суб"єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то воно не може бути скасоване чи змінене з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

керуючись ч.3 ст.243, ст.308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року у справі № 1.380.2019.000246, - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. П. Кушнерик
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 13.07.2020