Справа № 826/1401/15
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2020-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2020 року м. Київ № 826/1401/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління»

Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»

до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області

про скасування вимоги,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Дочірнє підприємство «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі по тексту - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі по тексту - відповідач), в якому просить визнати незаконною та скасувати вимогу №Ю-577-25 від 05 листопада 2014 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він не погоджується із сумою, яку податковий орган визначає як узгоджене зобов`язання, та не погоджується із правомірністю нарахування штрафних санкцій, оскільки відносно позивача порушено справу про банкрутство.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 2 липня 2015 року, у задоволені позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 22 серпня 2019 року скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 квітня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2015 року, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Скасовуючи судові рішення першої та апеляційної інстанції, Верховний Суд дійшов висновку, що при ухваленні судових рішень, судом першої інстанції не встановлено причини розбіжності податкового боргу у спірній вимозі та у довідках долучених до матеріалів справи, не перевірена правильність нарахування суми заборгованості та факт узгодженості суми боргу. Оцінку доводам позивача не надано.

Листом Верховного Суду від 19 вересня 2019 року №826/1401/15/50170/19 матеріали справи №826/1401/15 скеровано до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 жовтня 2019 року адміністративну справу №826/1401/15 прийнято до провадження суддею Літвіновою А.В. та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі та зобов`язано сторін надати необхідні документи для повного та всебічного з`ясування обставин справи з урахуванням вимог постанови Верховного Суду від 22 серпня 2019 року №826/1401/15.

Позивачем вимог ухвали суду від 07 жовтня 2019 року в частині надання додаткових доказів та пояснень не виконано.

Відповідачем на виконання вимог ухвали суду від 07 жовтня 2019 року надано додаткові письмові пояснення, а також облікову картку платника податку .

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Так, Державною податковою інспекцією у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області сформовано та направлено на адресу філії «Спецавтобаза Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» вимогу від 05 листопада 2014 року №Ю-577-25 про сплату богу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску у розмірі 553 519,23 грн, в тому числі 529 704,67 грн. за основним платежем та пені в сумі 23 814,56 грн.

Позивач не погоджується з такою позицією податкового органу та прийнятою вимогою, що стало підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закону України від 08.07.2010 №2464-VІ).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Приписами статті 7 Закону України від 08.07.2010 №2464-VІ закріплено, що єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску врегульований статтею 9 відповідного Закону.

Так, названою правової нормою закріплено, що сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для його зарахування.

Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця.

При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з органом доходів і зборів за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону України від 08.07.2010 №2464-VІ також закріплено, що у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Такі фінансові санкції визначені у статті 25 Закону України від 08.07.2010 №2464-VІ.

Так, зокрема, згідно частини десятої статті 25 Закону України від 08.07.2010 №2464-VІ на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Недоїмкою, відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2010 №2464-VІ, є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Аналіз наведених положень Закону України від 08.07.2010 №2464-VІ дозволяє суду дійти висновку про те, що для визначення правильності нарахування штрафу та пені, обов`язково слід встановити факт невиконання платником єдиного внеску обов`язку по сплаті сум внеску, а також розмір недоїмки, на який нараховано штраф та пеня.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон), нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає затверджена наказом Міндоходів України від 09 вересня 2013 року №455 Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі по тексту - Інструкція №455).

Пунктом 6.2 вказаної Інструкції №455 передбачено, що сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена платниками у строки, визначені відповідно до Закону підпунктом 6 пункту 4.3, абзацом другим підпункту 2, підпунктом 3 пункту 4.5 та підпунктом 4.6 розділу IV цієї Інструкції, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Відповідно до пункту 6.3 Інструкції №455 органи доходів і зборів надсилають платникам вимогу про сплату недоїмки в таких випадках:

- якщо дані документальних перевірок результатів діяльності платника про суми доходу (прибутку) фізичних осіб - підприємців чи осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів у повідомленнях-розрахунках, де визначено суми єдиного внеску, які підлягають доплаті;

- якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

- якщо платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога надсилається одночасно з актом документальної перевірки платника єдиного внеску або актом про суми розбіжностей щодо сум доходу (прибутку), заявлених у звітності до органу доходів і зборів та задекларованих у річній податковій декларації фізичними особами - підприємцями чи особами, які забезпечують себе роботою самостійно, або повідомленням-розрахунком на всю суму донарахованого єдиного внеску.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога надсилається, зокрема, фізичним особам - підприємцям протягом п`яти робочих днів, наступних за календарним місяцем, у якому виникла або зросла недоїмка зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

При цьому, згідно п. 6.4 вказаної Інструкції вимога про сплату боргу формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з карток особових рахунків платників за формою згідно з додатком 5 до цієї Інструкції для платника - фізичної особи.

Судом встановлено, що 09 вересня 2011 року Господарським судом міста Києва за результатами розгляду заяви Дочірнього підприємства «Київський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» до Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про порушення справи про банкрутство постановлено ухвалу про порушення справи про банкрутство, якою введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника, відповідно до статті 11 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідно до статей 1, 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, а також припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до прийняття рішення та введення мораторію. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).

Наведені норми регулюють правовідносини, які виникли між боржником і кредиторами у зв`язку з неспроможністю боржника виконати після настання встановленого строку існуючі зобов`язання, і спрямовані на відновлення платоспроможності боржника або його ліквідацію з метою здійснення заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів.

З порушенням провадження у справі про банкрутство не пов`язується завершення підприємницької діяльності боржника, він має право укладати угоди, у нього можуть виникати нові зобов`язання.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що встановлена цими правовими нормами заборона щодо застосування штрафних (фінансових) санкцій стосується грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), на які поширюється мораторій (термін виконання яких настав до дня введення мораторію, який співпадає з днем порушення судом справи про банкрутство боржника).

Підтвердженням цього є законодавче визначення поняття мораторію, що включає в себе: 1) зупинення виконання боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство зобов`язань, термін виконання яких настав до дня введення мораторію; 2) припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань. До таких заходів відносяться штрафні (фінансові) санкції, стосовно нарахування (застосування) яких і встановлено заборону.

Таке тлумачення норм, якими встановлено правовий режим мораторію на задоволення вимог кредиторів, відповідає суті мораторію: він вводиться господарським судом одночасно із порушенням справи про банкрутство, а відтак стосується тих вимог, що мали місце на дату прийняття відповідного рішення судом.

В той же час заборона щодо нарахування неустойки (штрафу, пені), застосування санкцій протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів стосується невиконання чи неналежного виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дати введення мораторію, і не поширюється на поточні зобов`язання (зобов`язання, які виникли після цієї дати) боржника. Боржник, стосовно якого порушено провадження про визнання банкрутом і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, звільняється від відповідальності лише за невиконання зобов`язань, щодо яких запроваджено мораторій. За поточними зобов`язаннями боржник відповідає на загальних підставах до прийняття господарським судом постанови про визнання його банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Такий правовий висновок сформульовано Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 2340/4157/18.

Відповідачем на підтвердження правильності визначення суми пені в оскаржуваній позивачем вимозі надано копію картки особового рахунку філії «Спец автобаза ДП «Київське обласне дорожнє управління», зі змісту якої вбачається, що станом на 31 жовтня 2014 року недоїмка зі сплати єдиного внеску складає 529 704,67 грн.

Як вбачається із змісту позовної заяви та додаткових пояснень, позивачем заперечується сума боргу із сплати єдиного внеску встановлена спірною вимогою.

Так, зокрема, позивачем вказано, що заборгованість із сплати єдиного внеску станом на жовтень 2014 року становить 164 293,72 грн., в підтвердження чого надано лист філії «Спецавтобаза» Дочірнє підприємство «Київський облдорупр» (Т.1, а.с. 38).

Відтак, позивачем зроблено висновки, що сума недоїмки із сплати єдиного внеску в розмірі 365 410,95 грн виникла у 2011 році, тобто до введення мораторію ухвалою Господарським судом міста Києва 09 вересня 2011 року, а тому не підлягає стягненню в силу положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Саме з огляду на вказані обставини виникла розбіжність у розмірі узгодженого зобов`язання із сплати єдиного внеску, що підлягає сплаті за даними платника та даними податкового органу, на яку вказано у Верховним Судом у постанові від 22 серпня 2019 №826/1401/15.

З аналізу довідки, наданої позивачем, а також додаткових пояснень від 02 березня 2015 року вбачається, що суму зобов`язань позивачем розраховано із невстановлених даних та з урахуванням власних припущень (Т.1, а.с. 38, 65-69).

Натомість, наявні матеріали справи свідчать про помилковість наведених доводів товариства.

Зокрема, згідно із наявною в матеріалах справи карткою особового рахунку платника єдиного внеску філії «Спецавтобаза» Дочірнє підприємство «Київський облдорупр» за 2011 рік станом на 18 серпня 2011 року у товариства боргу із сплати єдиного внеску був відсутній, а зобов`язання погашені за рахунок існуючих переплат.

Датою ж виникнення боргу із виплати єдиного внеску значиться 20 вересня 2011 року - тобто після порушення провадження у справі про банкрутство, дія мораторію на виконання цих зобов`язань не поширюється (Т.1, а.с. 124-130).

Крім того, відповідачем на підтвердження правильності визначення суми пені в оскаржуваній позивачем вимозі надано копію картки особового рахунку філії «Спец автобаза Дочірнє підприємство «Київське обласне дорожнє управління», зі змісту якої вбачається, що станом на 31 жовтня 2014 року недоїмка зі сплати єдиного внеску складала саме 529 704,67 грн.

Відтак, зважаючи, що станом на кінець жовтня 2014 року за позивачем згідно даних картки особового рахунку обліковувалася недоїмка зі сплати єдиного внеску у розмірі 529 704,67 грн. та пеня в сумі 23 814,56 грн., відповідачем правомірно 05 листопада 2014 року було складено та направлено позивачу вимогу №Ф-577-25.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи, що у задоволенні позову відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Літвінова А.В.