Справа № 640/19830/19
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2020-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2020 року м. Київ № 640/19830/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання адміністративну справу

за позовомГромадянина Республіки Таджикистана ОСОБА_1
до третя особаДержавної міграційної служби України Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування рішення від 19.09.2019 року №314-19, зобов`язання вчинити дії.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянин Республіки Таджикистана ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до Державної міграційної служби України ( далі по тексту - відповідач) за участю третьої особи - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про:

- визнання протиправним та скасування Рішення Державної міграційної служби України №314-19 від 19.09.2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 .

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою суду від 21.10.2019р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за політичною ознакою, залишив країну свого походження - республіку Таджикистан у пошуках захист прибув в Україну разом зі своєю сім`єю та звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

12 листопада 2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечує повністю з підстав правомірності прийняття оскаржуваного рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування з політичних причин, звернувся до Державної міграційної служби України з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

19 вересня 2019 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №314-19 про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину ОСОБА_1 (далі - оскаржуване та/або спірне рішення).

01.10.2019 року Центральним міжрегіональним управлінням державної міграційної служби у м. Києві та Київській області складено повідомлення №266 про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_1 категорично не погоджується зі спірним рішенням вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на що звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті суд звертає увагу на наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

У силу частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Аналіз норм чинного законодавства дозволяє суду дійти висновку, що умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Суд зауважує, що при розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Позивач зазначив, що він покинув Таджикистан 13 серпня 2018 року, виїхавши нелегально автобусом до Узбекистану, наступного дня автобусом відправився до Казахстану (14 серпня 2018 року -16 серпня 2018 року) та після двох днів перебування переїхав автобусом до Російської Федерації до міста Москва (16 серпня 2018 року), через декілька годин залізничним транспортом направився до Республіки Білорусь до міста Брест (17 серпня 2018 року - 27 жовтня 2018 року). Під час перебування у Республіці Білорусь позивач придбав квитки до Польщі, однак у в`їзді до країни заявниці та її родині було відмовлено прикордонною службою Республіки Польща (понад 20 спроб в`їзду). Також владою Республіки Білорусь було обмежено термін перебування заявнику та його родини на території країни до 10 днів, про що свідчить штамп у паспортах. Після цього позивач намагався потрапити в Україну, однак прикордонна служба України на кордоні з Республікою Білорусь відмовила заявнику у в`їзді. Після чого заявник з родиною знову повернулася до Російської Федерації, а саме до міста Смоленськ, звідки через 7 днів поїхав до міста Москва, а потім залізничним сполученням Москва - Харків потрапив до України (03 жовтня 2018 року). З Харкова заявник переїхав до міста Миколаїв, де перебував впродовж 3 днів, після чого переїхав до міста Одеси, а через 2 місяці - до міста Києва.

18 лютого 2019 року позивач особисто звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (надалі - ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області) із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Основним мотивом виїзду із Республіки Таджикистан позивач зазначив наступне: є побоювання зазнати переслідувань з політичних причин, а саме: «Я боюся повертатися до Таджикистану оскільки там мене посадять у в`язницю через мої політичні погляди. Мій батько є помічником керівника, головою верхньої палати управління Партії ісламського відродження Таджикистану (далі по тексту - ПІВТ).

Заявник повідомив, що він та всі його найближчі родичі є членами ПІВТ.

За словами заявника, він до 2010 року був керівником місцевого осередку ПІВТ міста Курган - Тюбе , але після заборони владою Таджикистану ПІВТ припинив свою політичну діяльність.

На підтвердження факту свого членства у ПІВТ заявник наддав копію листа, який виданий 17.08.2018 року головним офісом ПІВТ та підписаний ОСОБА_2 , головою ПІВТ про те, що ОСОБА_1 , дійсно є членом ПІВТ та сином ОСОБА_3 , одного з 5 засновників ПІВТ та молодшим братом ОСОБА_4 , відомого активіста та блогера.

Стосовно батька заявника відомо, що він був членом верхньої палати ПІВТ та одним з п`яти її засновників. Перші уроки релігійної освіти він отримував у свого батька ОСОБА_5 а продовжив - у двох засновників ПІВТ ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . В радянські часи батько заявника працював завідуючим магазину, а згодом директором заводу з виготовлення банок. Після закінчення громадянської війни у Таджикистані, в кінці 90-х років, працював експертом у Комісії національного примирення.

У період з 2000 до 2010 року батько заявника керував організацією ПІВТ у районі Курган - Тюбе , а з 2010 року був членом Ісламської Академії ПІВТ і членом правління цієї опозиційної партії.

Після заборони діяльності партії на території Таджикистану у вересні 2015 року батько позивача тривалий час проживав у Таджикистані. Влада країни повернула йому раніше вилучені паспортні документи, після чого у серпні 2017 році він разом зі своєю другою родиною (дружиною та 7 дітьми від другого шлюбу) покинув країну і попросив притулку у Республіці Польща.

На час звернення позивача до міграційного органу, як зазначає представник відповідача, батько чоловіка позивача перебував у процедурі розгляду його заяви про визнання біженцем компетентним органом Польщі та проживав з родиною у таборі для біженців.

Заявник обґрунтовує своє прохання про надання захисту в Україні твердженнями про те, що перед виїздом з Республіки Таджикистан він піддавався тиску та отримував погрози від КДБ Республіки Таджикистан через його членство у ПІВТ, активну діяльність у складі ПІВТ та виїзд до країн Європейського Союзу його близьких родичів, особливо батька та брата.

У своїй заяві заявник також зазначив, що побоюється повертатись до Республіки Таджикистан через те, що буде ув`язнений через його політичні погляди. Також він повідомив: «Через моїх батька та брата, які активно пропагують діяння партії в Європі, мене щодня викликали та забирали у КДБ. Через місяць після того, як мій батько виїхав з Таджикистану, КДБ розпочали здійснювати на мене тиск. Спочатку мене викликали через день па певну годину. Кожного дня, коли мене викликали, мене допитували з 8:30 ранку до 12:30 - 13:00...». Далі у заяві шукач захисту повідомляє, що під час допитів його детально розпитували про всі зв`язки та контактну інформацію його самого та його родичів - батька, брата та сестри, які провадили діяльність ПІВТ за кордоном. Заявник вказує, що його «постійно попереджали», щоб він не полишав країну, інакше «буде у списку зрадників держави». У заяві також повідомляється: «Кожні 3-4 години мені телефонували і розпитували, як у мене справи, де я знаходжусь, чим я займаюся ...Я був дуже здивований, що мені телефонували кожні 3-4 години. Я був дуже морально втомлений, що мене постійно викликали в КДБ і за мною постійно слідкували, тому я почав готувати документи для того, щоб покинути країну...». Далі у заяві йдеться, на підготовку документів для виїзду з країни пішло три місяці, і коли заявник дав хабара, він ці документи отримав, після чого 13 липня 2018 року разом з сім`єю виїхав з Таджикистану. Перетнувши територію декількох країн та потрапивши до Білорусі, заявник з родиною протягом місяця зробив близько 20 спроб в`їхати до Польщі, але отримавши відмови польської сторони, з другої спроби в`їхав в Україну.

Ця інформація суперечить тому, що заявник розповідав під час співбесіди у травні 2019 року (Протокол від 29.05.2019). Відповідаючи на запитання про те, як на нього здійснювався тиск представниками влади, він розповів: « Мене часто викликали до розмови до правоохоронних органів. Перший раз мене викликали по телефону, без запрошення до КДБ у м. Душанбе, коли мій батько ще мешкав у Таджикистані влітку 2017 року. Коли я приїхав до КДБ, мені показали справи, які заведені на мого батька, брата, ОСОБА_2 , також, розпитували про ПІВТ, про М. ОСОБА_2, про брата ОСОБА_8 . Також мені повідомили, що вся моя родина, особливо брат, який виступає у Франції з різними опозиційними заявами через інтернет, як блогер, з зрадниками, тому що ми підриваємо авторитет Таджикистану ...

Під час співбесіди у березні 2019 року (Протокол від 06.03.2019) заявник описує дії КДБ щодо нього вже в інший спосіб: «Мене постійно допитували, приходили додому співробітники Державної Безпеки Таджикистану. Я там сидів по півдня. Розпитували про мого батька та членів моєї родини. Чим вони займаються. Я розумів, що через ці допитів мене можуть у`язнити...»

Значна різниця між трьома варіантами викладу заявником обставин нібито тиску на нього з боку представників влади Таджикистану вказує на те, що заявник надає суперечливу інформацію.

Також суд зазначає, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Проте, відповідно до пункту 80 Керівництва УВК ООН СБ наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які розділяються владою, сама по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця. Шукач захисту повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання.

За наслідками аналізу інформації з відкритих джерел щодо діяльності політичної партії ПІВТ міграційний орган дійшов до висновку про відсутність у позивача достатніх підстав для побоювань стати жертвою переслідувань за свої політичні погляди.

Міграційними органом проаналізовано відкриті інформаційні джерела та відомості надані позивачем, в яких відсутні посилання щодо застосування тортур або переслідувань відносно позивача. Заявник не отримував вироків суду про застосування до нього смертної кари, арешту та інших обмежень, а також вільно та легально покинув територію Таджикистану, про що позивач вказував під час проведення співбесід.

У ході проведення співбесіди заявник повідомив, що проти нього не висувались будь-які обвинувачення з боку правоохоронних органів та не відкрито кримінальної справи.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що станом на момент звернення позивача із заявою, у Таджикистані відсутній збройний конфлікт, що дає підстави вважати про відсутність загроз життю та здоров`ю позивачу внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту у випадку його повернення до країни походження.

Суд також наголошує, що відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження є реальними.

Також, не надано фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім`ї, не надано доказів причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

Крім того, суд зазначає й про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

Оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно.

За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існував на момент залишення нею країни походження, в тому числі, з урахуванням країни походження позивача та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.

На підставі викладеного, суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 19 вересня 2019 року №314-19 про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та у спосіб, визначений чинним законодавством України.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку, що відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.14, ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" та враховуючи відмову в задоволені позову, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволені адміністративного позову Громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 (поштова адреса: АДРЕСА_1 ) відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п.3 Розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя В.В. Амельохін