Справа № 400/892/20
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2020-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/892/20
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Крусяна А.В.,

Яковлєва О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:
У лютому 2020р. ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до в/ч НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації невикористаної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016р. по 2017р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.05.2017р.;

- зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016р. по 2017р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.05.2017р. та зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що станом на день прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Позивач вважає, що невиплата грошової компенсації за вказану невикористану відпустку суперечить чинному законодавству, а також, посилаючись на приписи ч.1 ст.117 КЗпП, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, ОСОБА_1 звернувся в суд із відповідним позовом.

Посилаючись на вказане просив позов задовольнити.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020р. позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації невикористаної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016р. по 2017р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.05.2017р.

Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016р. по 2017р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.05.2017р.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм права, просить рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині зобов`язання військову частину нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України.

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що з 1.08.1993р. по 31.05.2017р. ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних силах України, та має статус учасника бойових дій.

Наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 31.05.2017р. за №122, ОСОБА_1 звільнено зі служби та виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення військової частини у зв`язку з закінченням строку контракту.

Оскільки, при звільнені ОСОБА_1 не було виплачено грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за період 2016-2017р., осатаній у листопаді 2019р. звернувся із заявою до командира в/ч НОМЕР_1 про нарахування зазначеної компенсації.

Однак, листом військової частини від 9.12.20109р. за №7068/ЮК позивачу у виплаті компенсації було відмовлено, у зв`язку із дією на території України особливого періоду.

Вважаючи, що невиплата грошової компенсації за вказану невикористану відпустку суперечить чинному законодавству, а також, посилаючись на приписи ч.1 ст.117 КЗпП, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, ОСОБА_1 звернувся в суд із відповідним позовом.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог, колегія судів виходить з наступного.

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Положеннями ч.2 цієї статті Кодексу встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Слід зазначити, що закріплені у ст.116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999р. №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Аналізуючи вищезазначене, судова колегія зазначає, що підставою для виплати передбаченого ст.117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини першої цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільненні; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою для виплати передбаченого ст.117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/не нарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

При цьому, незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.

Як вбачається із матеріалів справи, що здійснений військовою частиною розрахунок і виплата належних позивачу сум при звільненні, яке відбулося у травні 2017р., останнім не оскаржувалися. Із заявою щодо виплати грошової компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 звернувся до в/ч НОМЕР_1 лише у листопаді 2019р., а до суду у лютому 2020р..

Апеляційний суд зазначає, що наведене свідчить про те, що спір щодо невиплаченої індексації виник більш ніж через рік після звільнення позивача.

Отже, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, то судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України відсутні.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 4 грудня 2019р. у справі за №825/742/16.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Окрім того, судова колегія вважає посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду викладену у постановах від 1 березня 2018р. по справі №806/1899/17 та від 31 травня 2018р. у справі №823/1023/16 помилковими, оскільки у наведених справах предметом спору є інші правовідносини.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалена з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 322 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Головуючий: Ю.М.Градовський

Судді: А.В.Крусян

О.В.Яковлєв