Справа № 160/4823/20
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2020-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2020 року Справа № 160/4823/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -
30.04.2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі відповідач), в якому просить:
- визнати протиправно та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 20.02.2020 року №Ф-8693-53 про нарахування єдиного внеску у сумі 29 293,44 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-8693-53 від 20.02.2020 року, відповідно до якої нараховано борг (недоїмку) з єдиного внеску у розмірі 29 293,44 грн. Позивач вважає протиправним нарахування боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки з 2017 року він не проживав на території України та не здійснював господарської діяльності, про що свідчить копія закордонного паспорту. Крім того, позивач не отримував дохід, тому базу нарахування неможливо визначити. Мінімальний розмір ЄСВ повинен сплачуватись лише у випадку якщо визначено базу нарахування, у зв`язку з чим вказана вимога про сплату боргу (недоїмки), є неправомірною та підлягає скасуванню.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.05.2020 року відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 03.06.2020 року, відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
27.05.2020 року представником відповідача подано письмовий відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що позивач перебуває на обліку в органах доходів і зборів як фізична особа-підприємець, на дату формування оскаржуваної вимоги не перебував у стані припинення підприємницької діяльності. Проте, податкова звітність ним не подавалась, доходів він не отримував, як наслідок, повинен був сплачувати (враховуючи зміни до Закону України №2464 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», які набули чинності з 01 січня 2017 року, що стосується платників, які перебувають на загальній системі оподаткування та якими не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року) суму єдиного внеску, яка не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Так, мінімальний страховий внесок у 2017 році становив 704,00 грн. на місяць (3200,00 грн.х22%, де 3200 грн. розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2017). Отже, за 2017 рік сума нарахувань єдиного внеску становить 8448,00 грн. У 2018 році мінімальний страховий внесок становив 819,06 грн. на місяць (3723,00 грн.х22%. де 3723,00 грн. розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2018). У 2019 році мінімальний страховий внесок становив 918,06 гри. на місяць (4173,00 грн.х22%, де 4173,00 грн. розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2019). Таким чином, у зв`язку з не сплатою позивачем внеску, контролюючим органом було винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 20.02.2020 року №Ф-8693-53 у загальній сумі 29 293,44 грн., яка є законною та обґрунтованою. На підставі викладеного у задоволенні позову просив відмовити.
06.07.2020 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких останній зазначає, що усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані були у встановлений строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтва про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв. Оскільки позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець у 1994 році та жодних дій для включення відомостей до реєстру не вчиняв, то в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні відомості щодо реєстрації останнього. Таким чином, беззаперечним є факт наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця, а тому, перебуваючи на обліку у контролюючому органі, позивач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок відповідно до визначеної бази нарахування єдиного внеску. При цьому, базу нарахування єдиного внеску зобов`язані визначати платники, як ті, що отримують, так і ті, які не отримують дохід від провадження підприємницької діяльності, незалежно від фінансового стану платника.
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 04.10.1994 року зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебуває на обліку в Дніпровсько-Новомосковському управлінні Головного управління ДПС у Дніпропетровській області як платник податків.
Вид діяльності згідно КВЕД 52.62.0 роздрібна торгівля з лотків та на ринках.
Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на обліку як фізична особа-підприємець ОСОБА_1 станом на 22.04.2020 року не перебуває (а.с. 7).
20.02.2020 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області на підставі даних інформаційної системи податкового органу прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-8693-53 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 29 294,44 грн.
Підставою для формування даної вимоги стала інформація, наявна в базі даних інформаційної системи податкового органу по інтегрованій картці платника податків, в якій відображено наступні несплачені нарахування на момент винесення оскаржуваної вимоги:
- нарахування за 2017 рік в сумі 8448 грн.;
- за 1 квартал 2018 року по строку 19.04.2018 року - 2457,18 грн.(мінімальна заробітна плата 2018 року 3723 х 22 відсотки = 819,06 грн. в місяць, за 3 місяці відповідно 2457,18 грн.);
- за 2 квартал 2018 року по строку 19.07.2018 року - 2457,18 грн.;
- за 3 квартал 2018 року по строку 19.10.2018 року - 2457,18 грн.;
- за 4 квартал 2018 року по строку 21.01.2019 року - 2457,18 грн.;
- за 1 квартал 2019 року по строку 19.04.2019 року - 2754,18 грн.;
- за 2 квартал 2019 року по строку 19.07.2019 року - 2754,18 грн.;
- за 3 квартал 2019 року по строку 19.10.2019 року 2754,18 грн.;
- за 4 квартал 2019 року по строку 21.01.2020 року 2754,18 грн.
Таким чином, вказана вимога включає суму боргу у розмірі 29 293,44 грн. за 2017 рік, 2018 рік та 2019 рік.
Отже, спір між сторонами виник з підстав правомірності та обґрунтованості винесення відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 20.02.2020 року №Ф-8693-53.
Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд виходить з наступного.
Спеціальним законом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку є Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).
Відповідно до ст. 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Як передбачено нормою ч. 12 ст. 9 Закону №2464-VI, єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
З 01.01.2017 року відповідно до Закону України від 06.12.2016 року №1774-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" набрали чинності зміни, зокрема, в порядку нарахування, обчислення єдиного внеску.
Так, згідно із абз. 2 п. 2 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону у разі якщо платником єдиного внеску, зазначеним у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року (з 01.01.2018 року згідно Закону України від 03.10.2017 року №2148-VII - у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу), такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
Аналогічні положення також закріплені в вищезазначеній Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону, мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює двадцяти п`яти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом (з 01.01.2018 року згідно з Законом України від 03.10.2017 року №2148-VII - п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом), на яку нараховується єдиний внесок.
Таким чином, з 01.01.2017 року базу нарахування єдиного внеску зобов`язані визначати платники, вказані у п. 4 ч. 1 статті 4 Закону, як і ті, які не отримують дохід (прибуток) від провадження підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. А з 01.01.2018 року для бази нарахування єдиного внеску змінено період - рік на квартал.
Відповідно до положень розділу VI вказаної Інструкції до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення. У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції. Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):
- платникам, зазначеним у підпунктах 1 та 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом десяти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій);
- платникам, зазначеним у підпунктах 3 та 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом п`ятнадцяти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
При цьому, строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується згідно ч. 16 ст. 25 Закону.
Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 04.10.1994 року та до цього часу перебуває на обліку в Дніпровсько-Новомосковському управлінні Головного управління ДПС у Дніпропетровській області як платник податків.
Разом з тим, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні відомості щодо реєстрації останнього.
Спірним питанням у даній справі є, зокрема, наявність у позивача статусу платника єдиного внеску і, як наслідок, наявність обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі у 2017-2019 рр. та за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності.
Отже, до предмета доказування у даній справі входить наявність у позивача статусу фізичної особи-підприємця у спірний період.
Відповідно до частини 9 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець 1994 року, тобто ще до формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у зв`язку з чим, запис про реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на вносився, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
При цьому, будь-яких доказів щодо припинення підприємницької діяльності позивачем суду не надано.
Разом з тим, згідно наявних у матеріалах справи доказів, станом на момент розгляду справи позивач перебуває на податковому обліку та має стан платника податків 0.
Таким чином, суд дійшов висновку, що у спірний період позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, отже, мав статус платника єдиного внеску.
Відтак, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 належить до платників єдиного соціального внеску, на яких розповсюджуються вимоги стосовно нарахування та сплати єдиного соціального внеску у розмірі мінімального, навіть за умови відсутності отримання таким платником доходу.
Доказів перебування у трудових відносинах, де платником єдиного внеску за позивача є роботодавець, у зв`язку зі здійсненням ним трудової діяльності в якості найманого працівника, позивачем суду не надано.
Доводи позивача про перебування з 2017 року за кордоном, що підтверджується відповідними відмітками в закордонному паспорті, в якості доказів відсутності підстав для сплати єдиного соціального внеску за 2017-2019 роки, суд не приймає до уваги, оскільки вказані обставини не звільняють позивача від обов`язку сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу.
Також, з огляду на вищевикладене помилковими є твердження позивача про те, що відсутність у нього доходу за звітні періоди звільняє його від сплати єдиного внеску.
Таким чином, позивач, будучи зареєстрованим фізичною особою-підприємцем, не нарахував та не сплатив у встановлений строк єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску, внаслідок чого станом на 01.02.2020 року в інтегрованій картці платника податків утворилася недоїмка зі сплати єдиного внеску у розмірі 29 293, 44 грн.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржувана вимога була сформована відповідачем правомірно, а наведені позивачем доводи не дають підстав для її скасування.
Щодо клопотання відповідача, заявленого у відзиві на позов, про залишення позову без розгляду, у зв`язку з пропущенням позивачем строку звернення до суду, суд зазначає, що ухвалою від 05.05.2020 року судом визнано поважними причини пропущення позивачем строку звернення до суду із цим позовом, у зв`язку з чим підстави для задоволення даного клопотання відсутні.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, і ч. 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову розподіл судових витрат не здійснюється.
Відповідно до ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно із ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про залишення позову без розгляду відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець