Справа № 640/11821/20
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2020-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2020 року м. Київ № 640/11821/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації,

Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат,

Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради

(Київської міської державної адміністрації),

Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві,

Державної казначейської служби України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (надалі - відповідач 1), адреса: 01015, місто Київ, вулиця Цитадельна, 4/7, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (надалі - відповідач 2), адреса: 03165, місто Київ, проспект Любомира Гузара, 7, Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі - відповідач 3), адреса: 03165, місто Київ, проспект Любомира Гузара, 7, Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (надалі - відповідач 4), адреса: 04053, м. Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, 16, Державної казначейської служби України (надалі - відповідач 5), адреса: 04053, місто Київ, вулиця Бастіонна, 6, в якій позивач просить:

- визнати протиправними дії управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо виплати ОСОБА_1 щорічної разової державної грошової допомоги до 05 травня 2020 році у розмірі, який не відповідає статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

- зобов`язати управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Департамент соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати і виплатити ОСОБА_1 щорічну разову грошову допомогу до 05 травня за 2020 рік відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (№ 3551-ХХІІ від 22.10.1993 в редакції № 367-X1V від 25 грудня 1998 року), виходячи з 10 (десяти) мінімальних пенсій за віком (18 892,00 грн), з урахуванням проведених виплат (4 120, 00 грн.);

- встановити порядок виконання рішення, за яким стягнення недоотриманої щорічної разової грошової допомоги до 05 травня за 2020 ріку розмірі 14 772, 00 грн. провести за рахунок коштів Державного бюджету України Державною казначейською службою України шляхом списання в безспірному порядку на користь ОСОБА_1 або її представника за довіреністю з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача внаслідок зменшення виплати щорічної разової державної грошової допомоги.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що позивач є інвалідом І групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни. Зазначає, що відповідно до статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", інваліди війни мають право на отримання щорічної одноразової допомоги до 5 травня в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком, проте всупереч вимогам вказаного Закону у 2020 році позивачу виплатили допомогу у розмірі 4 120,00 грн., тобто, не в повному обсязі.

Позивач не погоджуючись з вищевказаними діями, звернулась до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження у справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Заперечуючи проти задоволення позову представник відповідача-2 у встановлений судом строк подав до суду відзив на адміністративний позов, зазначивши, що відповідно Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року № 79-VIІІ внесено зміни до Прикінцевих положень Бюджетного кодексу України, відповідно до яких, право встановлювати розміри виплати щорічної разової допомоги до 5 травня надано Кабінету Міністрів України. Вважає, що позивачу правомірно здійснена виплата щорічної разової грошової допомоги до 05 травня у 2020 році у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 19 лютого 2020 року № 112.

Відповідач-5 у своєму відзиві, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив, що казначейство не має права встановлювати чи змінювати видатки Державного бюджету, до того ж в жодному разі не розпоряджається коштами, які призначенні для виплати одноразової щорічної грошової допомоги ветеранам війни.

Також, відповідач-5 у своєму відзиві звертає увагу, що оскільки разова грошова допомога до 5 травня за 2020 рік була нарахована та виплачена позивачу у розмірі 4 120,00 грн, відповідно до положень Бюджетного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України № 112 від 19 лютого 2020 року «Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог, так як вони не відповідають вимогам чинного законодавства.

У зв`язку з вищевикладеним вище вказані відповідачі просять у задоволенні позову відмовити.

Станом на момент винесення судом даного рішення на адресу суду від інших відповідачів не надходило відзивів на позовну заяву з невідомих суду причин.

Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

При цьому, судом враховано, що позивач із заявою про продовження строку для надання відзиву до суду не звертався, про неможливість його подання з об`єктивних причин - клопотання не подавав. Враховуючи необхідність розгляду справи протягом розумного строку, а також враховуючи те, що з дати отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження у справі сплинуло майже два місяці, а відповідач жодних заяв та клопотань в цій справі не подавав, будучи обізнаним про її розгляд, суд дійшов висновку про можливість винесення судового рішення у справі на підставі наявних доказів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та проти чого не заперечували сторони, позивач є ветераном війни - інвалідом 1 групи на підставі статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції від 25 грудня 1998 року № 367-ХІV позивачу повинно виплачуватись щорічно до 5 травня разова грошова допомога у розмірі 10 мінімальних пенсій за віком.

Однак, позивач зазначає, що фактично відповідачами було нараховано і виплачено 4 120,00 грн, а недоплата у 2020 році склала 14 772,00 грн, про, що позивач дізналась у квітні 2020 року, коли зняла з рахунку кошти разом з пенсією.

Не погоджуючись з таким розрахунком відповідачів, позивач звернулась до адміністративного суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ (в редакції, яка була чинна станом на 31 грудня 2007 року) передбачалось, що щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком.

Пунктом 20 розділу II Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2008 року № 107-VI (далі - Закон № 107-VI) частину п`яту статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" викладено у такій редакції: "Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України".

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10рп/2008 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, пункт 20 розділу II Закону № 107-VI.

Таким чином, починаючи з 22 травня 2008 року, відновлено дію частини 5 статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до якої розмір грошової допомоги інвалідам війни I групи мав становити десять мінімальних пенсій за віком.

Згідно з частиною 1 статті 17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних відносин) щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12 - 16 цього Закону, здійснюють центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, через відділення зв`язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

Частиною 4 статті 17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" встановлено, що особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Разом з тим, Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" (далі - Закон ) від 28 грудня 2014 року № 79-VІІІ, який набрав чинності 01 січня 2015 року, розділ VІ "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення, зокрема, статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, із набранням 01 січня 2015 року чинності Закону України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленої статтею 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Згідно статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щорічно до 5 травня особам з інвалідністю війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. Визначення порядку та розмір виплат громадянам, що мають статус ветеранів війни, делеговано Кабінету Міністрів України.

На виконання вищезазначеного Закону України Кабінетом Міністрів України прийнята постанова від 19 лютого 2020 року № 112 «Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги», згідно якої позивачу було перераховано разову грошову допомогу до 05 травня за 2020 рік у сумі 4 120,00 грн.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин діяли два нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, і які по-різному встановлювали розмір щорічної допомоги до 5 травня учасникам бойових дій та інвалідам війни.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Конституційний Суд України в пункті 3 мотивувальної частини рішення № 4-зп від 03 жовтня 1997 року зазначив про те, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Таким чином, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суд повинен застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Враховуючи, що Закон України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" прийнятий пізніше Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", то в даному випадку, підлягають застосуванню норми Закону України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин".

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.

Така позиція узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, який у рішенні по справі "Ейрі проти Ірландії" від 09 жовтня 1979 року констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Валентина Ніканорівна Великода проти України" від 03 червня 2014 року зазначив, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Суд зауважив, що першою і найважливішою вимогою статті 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначив, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що нарахування інваліду війни щорічної разової допомоги до 5 травня має здійснюватись відповідно до положень Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28 грудня 2014 року № 79-VIII (чинного з 1 січня 2015 року) та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 лютого 2020 року № 112 «Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги».

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 13 березня 2018 року у справі № 335/7127/17, від 05 червня 2018 року у справі № 161/13021/17, від 08 травня 2018 року у справі № 607/7918/17 та від 19 червня 2018 року у справі № 727/10654/17.

Відповідно до приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, виходячи з аналізу вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що нарахування щорічної разової грошової допомоги позивачу до 5 травня за 2020 pік позивачу є правомірним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Згідно з частини 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

2. Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова