Справа № 420/1786/20
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2020-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2020 року м. Одеса Справа №420/1786/20

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванова Е.А.

за участі: секретаря Ягенської К.О., представників: позивача Дяченко О.В., відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії, стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії відповідача щодо виплати не в повному розмірі індексації грошового забезпечення позивачу за період з 14.03.2016 по 30.11.2019 року; стягнення з відповідача на користь позивача індексації грошового забезпечення за період з 14.03.2016 по 30.11.2019 року в сумі 156933,99 грн.; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а саме порушення строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 14.03.2016 по 30.11.2019 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем за період проходження ним військової служби, а саме за період з 14.03.2016 по 30.11.2019 року відповідачем не нараховано та не виплачено позивачу індексації грошового забезпечення.

З огляду на викладене позивач 12.11.2020 року звернувся до відповідача із заявою задля врегулювання питання щодо виплати йому індексації грошового забезпечення, однак відповідач листом відмовив ОСОБА_2 у задоволенні його заяви. Не погоджуючись із зазначеними діями відповідачів та вважаючи їх протиправними позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Представник Військової частини НОМЕР_1 надав до суду відзив на адміністративний позов, який мотивований тим, що відповідно до ст.51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ здійснюються фактичні видатки на грошове забезпечення лише в межах фонду грошового забезпечення. Відповідно до ст.5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік. Таким чином самим Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» встановлено, що передбачена ним індексація грошових доходів населення здійснюється не безумовно, а за умови наявності відповідних коштів в бюджеті України.

Таким чином представник відповідача посилаючись на вищенаведені норми вказує на те, що не маючи відповідного фінансування та відповідних вказівок і роз`яснень Департаменту фінансів Міністерства оборони України він не мав правових підстав для здійснення виплати позивачеві індексації в зазначений в позовних вимогах період.

Ухвалою суду від 10.03.2020 року позов залишено без руху.

Ухвалою суду від 30.03.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 08.04.2020 року провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог, а саме щодо:

зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а саме порушення строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 14.03.2016 по 30.11.2019 року;

зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 подати звіт про виконання судового рішення з детальними розрахунками - закрито.

Ухвалою суду від 23.04.2020 року розгляд справи продовжено в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 15.06.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_2 у період з 14.03.2016 року по теперішній час проходить військову службу у лавах Збройних Сил України, а саме у військовій частині НОМЕР_1 .

Разом з тим, як зазначено в позові, позивачу у період проходження ним служби нарахування грошового забезпечення здійснювалось не в повному обсязі, а саме у період з 14.03.2016 року по 30.11.2019 року не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення.

З огляду на зазначене, 12.11.2020 року позивач звернувся до відповідача (Військової частини НОМЕР_1 ) із заявою в якій просив нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 14.03.2016 по 28.02.2018 року (а.с.9-9зв).

У відповідь на вказану заяви позивача відповідачем повідомлено, лише те, що командир Військової частини НОМЕР_1 не має розсилати накази до відома, а в довідці про виплату індексації зазначено, що відповідно до роз`яснення ДФ МОУ від 10.02.2016 року №248/3/9/1/108 виплату індексації призупинено.

Дослідивши адміністративний позов, відзив Військової частини НОМЕР_1 інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII).

Згідно статей 1 та 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями них прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, зокрема, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін

Статтею 19 ЗУ «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі ЗУ №1282-ХІІ).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон №1282-ХІІ) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ст.2 Закону №1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно ст. 4 Закону №1282-ХІІ (в редакції від 01.01.2015 року) індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24.12.2015 року, який набув чинності 01.01.2016 року, було внесено зміни у частині першій статті 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та цифри "101" замінено цифрами "103".

Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції до 28.12.2017року) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Згідно ч.6 ст. Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» в редакції Закону України №2148-VIII від 03.10.2017 року (чинній з 11.10.2017 року) проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Відповідно ч.2 ст.6 Закону №1282-ХІІ порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року (далі - Порядок №1078).

Відповідно до п. 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Згідно п. 1-1 Порядку № 1078 ( у редакції від 15.09.2015 року) підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка.

Постановою Кабінету Міністрів України №77 від 11.02.2016 року було внесено зміни та в абзаці другому пункту 1-1 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року 1078, цифри 101 замінено цифрами 103. Кабінету Міністрів України

Абзац другий пункту 1-1 із змінами, внесеними згідно з Постановою №77 від 11.02.2016 - застосовується з 01.01.2016.

Згідно п. 4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення).

Відповідно до п. 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Пунктом 10-2 Порядку №1078 передбачено, що для працівників, яких переведено на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу або організацію або в іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у разі продовження такими працівниками роботи, для новоприйнятих працівників, а також для працівників, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати, передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за посадою, яку займає працівник.

Отже, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.

Слід зазначити, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці та відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача, як на підставу ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення, на положення статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», згідно з якою проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік та на положення статті 51 Бюджетного кодексу, згідно з якою керівники здійснюють видатки на грошове забезпечення лише в межах фонду грошового забезпечення, оскільки такі посилання є необґрунтованими.

Так положеннями Закону №1282-ХІ та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться, вищевказаними нормативно-правовими актами, у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.

Відповідачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується військова частина НОМЕР_1 , відсутні кошти на індексацію грошового забезпечення.

Крім того, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №825/874/17.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 14 Порядку №1078 встановлено, що роз`яснення щодо застосування цього Порядку надає Мінсоцполітики.

Стосовно посилань у відзивах відповідача на роз`яснення Директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 року №248/3/9/1/2, роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України №248/1485 від 26.03.2018 року, роз`яснення Мінсоцполітики №10685/0/14-15/10 від 16.07.2015 року, №252/10/136-16 від 09.06.2016 року, №48/0/66-17 від 08.08.2017 року та; 122/0/66-17 від 29.12.2017 року, суд зазначає наступне.

Так проведення індексації, в тому числі, грошового забезпечення військовослужбовців, а також обмеження реалізації цих норм не може відбуватися за телеграмами, роз`ясненнями Департаменту фінансів Міністерства оборони України, вказівками командирів військових частин, закладів та установ Міністерства оборони України, роз`яснень міністерств, тощо.

Суд зазначає, що позивач у адміністративному позові просить суд визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 в частині невиплати йому індексації грошового забезпечення.

Водночас суд зазначає, що згідно із загальними засадами права, дії суб`єкта владних повноважень - це активна поведінка суб`єкта владних повноважень, а бездіяльність - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень. Як дії, так і бездіяльність можуть мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи те, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у відповідача обов`язку щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивачу, суд дійшов висновку, що відповідачем було протиправно допущено саме бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 14.03.2016 року по 28.02.2018 року.

За таких умов позовні вимоги позивача в цій частині адміністративного позову підлягають задоволенню, шляхом визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати у повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_3 за період з 14.03.2016 року по 28.02.2018 року.

Водночас щодо позовної вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача суми індексації за вказаний період (14.03.2016 року по 28.02.2018 року), суд зазначає наступне.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі Педерсен і Бодсгор проти Данії зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Суд зазначає, що стягненню підлягають лише ті суми, які були нараховані але не виплачені.

Так, з наданих позивачем довідки Військової частини НОМЕР_1 (а.с.17) вбачається, що індексація грошових доходів позивачу за період 14.03.2016 року по 28.02.2018 року не нараховувалася та не виплачувалася.

Разом з цим, в даному випадку, розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу, і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення.

На підставі вищезазначеного, суд доходить висновку про необхідність відмови в задоволенні позовної вимоги позивача про стягнення з військової частини НОМЕР_1 індексації грошового забезпечення за період з 14.03.2016 року по 28.02.2018 року на його користь.

Аналогічна правова позиція була викладена П`ятим апеляційним судом у постанові від 28.02.2020 року по справі № 815/3058/18, від 03.12.2019 року по справі 420/4859/19.

Разом з тим, суд зазначає, що нарахування конкретної суми індексації належить до компетенції відповідача, а тому наданий позивачем розрахунок суми індексації (а.с.13-16) не може бути прийнятий до уваги.

Водночас, суд вважає, що у період з 01.03.2018 по 30.11.2019 року відсутня протиправна бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, з наступних підстав.

Згідно п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Тобто він є базовим для обчислення індексу споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу.

При цьому, у разі підвищення посадових окладів у місяці, в якому право на індексацію ще не виникло, такий місяць є базовим.

Так, постановою Кабінету Міністрів України № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року, в редакції від 24.02.2018 року, яка набрала чинності з 01 березня 2018 року змінено систему виплати грошового забезпечення військовослужбовцям та розміри тарифних ставок.

Відповідно до пункту 4 Постанови №704 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Таким чином, постановою Кабінету Міністрів України № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб визначено інший порядок встановлення та розміру посадового окладу осіб рядового та начальницького складу.

Відповідно до ч. 2 п. 1.9 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України 11.06.2008 року №260, чинної на момент виникнення спірних правовідносин грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем штатної служби в поточному місяці за минулий.

З огляду на зазначене, суд вважає, що місяць березень 2018 року, в якому відбулось підвищення посадового окладу позивача, та відповідно і інших складових грошового забезпечення, є базовим для обчислення індексу споживчих цін, а обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з наступного місяця, тобто з квітня 2018 року.

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 посадовий оклад ОСОБА_2 складав 1030, 00 грн., а з 01 березня 2018 року 4370, 00 грн. (а.с.17).

При цьому, відповідно до офіційних даних, що містяться на сайті Державної служби статистики України індекс споживчих цін (індекс інфляції) в березні 2018 року становив 101,1 %, в квітні 2018 року становив 100,8 %, в травні 2018 року 100,0 %, в червні 100,0 %, в липні 99,3 %, в серпні 100,0 %, в вересні 101,9 %, в жовтні 101,7 %.

Таким чином лише у жовтні 2018 року поріг індексації 103% (100,8 % * 100,0 % * 100,0 % * 99,3% * 100,0 % * 101,9 % * 101,7 % * 100) було перевищено, отже у позивача виникає право на індексацію заробітної плати. При цьому оскільки індекс інфляції за жовтень 2018 року опубліковано у листопаді 2018 року, то індексацію необхідно було проводити з грудня 2018 року.

При цьому, з довідки Військової частини НОМЕР_1 вбачається, що починаючи з грудня 2018 року по листопад 2019 року позивачу нараховувалась та виплачувалась індексація грошового забезпечення (а.с.17).

За таких умов суд дійшов висновку, що підстави для нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 30.11.2019 року у відповідача були відсутні, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 в частині визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 30.11.2019 року та стягнення з відповідача суми індексації за зазначений період задоволенню не підлягають.

Щодо вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з грудня 2018 року по листопад 2019 року, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, за період з грудня 2018 року по листопад 2019 року сума виплаченої індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 , склала 1 785,68 грн.

В той же час, з наданого до суду розрахунку індексації, який виготовлено позивачем вбачається, що на думку ОСОБА_2 її розмір повинен був обчислюватись у більшому розмірі.

Як вже вказано судом, пунктом 4 Порядку № 1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, грошове забезпечення.

Судом встановлено, що розмір виплаченої військовою частини НОМЕР_1 позивачу індексації грошового забезпечення: у грудні 2018 року склав 71,08 грн.; у січні 2019 року склав 71,08 грн.; у лютому 2019 року склав 71,08 грн.; у березні 2019 року склав 134,71 грн.; у квітні 2019 року склав 134,71 грн.; у травні 2019 року склав 134,71 грн.; у червні 2019 року склав 206,72 грн.; у липні 2019 року склав 206,72 грн.; у серпні 2019 року склав 206,72 грн.; у вересні 219 року склав 206,72 грн.; у жовтні 2019 року склав 206,72 грн.; у листопаді 2019 року склав 206,72 грн.

З урахуванням інформації Держстату України про індекси споживчих цін на товари та послуги у 2018 та 2019 році, а також як зазначено позивачем у здійсненому ним розрахунку індексації його грошового забезпечення індекс споживчих цін (коефіцієнт індексації): у грудні 2018 року склав - 103,70%; у січні 2019 року - 103,70%; у лютому 2019 року - 103,70%; у березні 2019 року - 107,00%; у квітні 2019 року - 107,00%; у травні 2019 року - 107,00%; у червні 2019 року - 107,00%; у липні 2019 року - 110,30%; у серпні 2019 року - 110,30%; у вересні 2019 року - 110,30%; у жовтні 2019 року - 110,30%; у листопаді 2019 року - 110,30%.

Як вже вказано вище, відповідно до пункту 4 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Аналогічні положення визначені і у ч.5 ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік» прожитковий мінімум працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762 гривні, з 1 липня - 1841 гривня, з 1 грудня - 1921 гривня. Отже, з у рахуванням приписів пункту 4 Порядку № 1078 та п.5 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», у грудні 2018 року сума, яка перевищувала 1921,00 грн. не підлягала індексації.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік» прожитковий мінімум працездатних осіб: з 1 січня 2019 року - 1921 гривня, з 1 липня - 2007 гривень, з 1 грудня - 2102 гривні. Отже, з у рахуванням приписів пункту 4 Порядку № 1078 та п.5 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», з січня 2019 року по червень 2019 року сума, яка перевищувала 1921,00 грн., з липня 2019 року по листопад 2019 року сума, яка перевищувала 2007,00 грн. не підлягала індексації.

Таким чином, судом встановлено, що сума індексації грошового забезпечення позивача у період з грудня 2018 року по грудень 2019 року склала 1785,68 грн. (71,08+71,08+71,08+134,71 +134,71 +134,71+134,71 +206,72 + 206,72+ 206,72 + 206,72 +206,72), а саме: у грудні 2018 року 71,08 грн. (103,70%*1921,00 грн.); у січні 2019 року 71,08 грн. (103,70%*1921,00 грн.); у лютому 2019 року 71,08 грн. (103,70%*1921,00 грн.); у березні 2019 року 134,71 грн. (107,00%*1921,00 грн.); у квітні 2019 року 134,71 грн. (107,00%*1921,00 грн.); у травні 2019 року 134,71 грн. (107,00%*1921,00 грн.); у червні 2019 року 134,71 грн. (107,00%*1921,00 грн.); у липні 2019 року 206,72 грн. (110,30%*2007,00грн.); у серпні 2019 року 206,72 грн. (110,30%*2007,00грн.); у вересні 2019 року 206,72 грн. (110,30%*2007,00грн.); у жовтні 2019 року 206,72 грн. (110,30%*2007,00грн.); у листопаді 2019 року 206,72 грн. (110,30%*2007,00грн.).

Зважаючи на вищезазначене, враховуючи, що відповідачем було здійснено виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 за період з грудня 2018 року по листопад 2019 року у вищевказаних розмірах, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 за період з 01.12.2018 року по 30.11.2019 року та стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2018 року по 30.11.2019 року.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Беручи до уваги вищезазначене, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Позивачем, як особою, звільненою від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011року №3674-VI, судовий збір за подання адміністративного позову до Одеського окружного адміністративного суду не сплачувався. Доказів здійснення інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, сторонами до суду не надано, а тому у справі відсутні обставини для розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 139 КАС України.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (Одеська обл.. Біляївський район, с. Великий Дальник код ЕДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо виплати у повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 іпн НОМЕР_3 ) за період з 14.03.2016 по 28.02.2018 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено 13.07.2020 року.

Суддя Іванов Е.А.

.